2S1 Gvozdika
2S1 Gvozdika | |
---|---|
Typ vozidla | samohybná houfnice |
Země původu | ![]() |
Historie | |
Výrobce | CHTZ |
Návrh | 1969 |
Období výroby | 1971–1991 |
Vyrobeno kusů | přes 10 000 |
Ve službě | 1972–dosud |
Základní charakteristika | |
Posádka | 4 - 5 |
Délka | 7,3 |
Šířka | 2,85 m |
Výška | 2,74 m |
Hmotnost | 15,7 t |
Pancéřování a výzbroj | |
Pancéřování | do 20 mm |
Hlavní zbraň | 1 × houfnice 2A18 ráže 122 mm |
Pohon a pohyb | |
Motor | JaMZ-238N, osmiválcový přeplňovaný vznětový |
Síla motoru | 221 kW |
Odpružení | torzní tyče |
Max. rychlost | 60 km/h |
Dojezd | 500 km |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
2S1 Gvozdika (rusky: 2С1 Гвоздика, česky karafiát) je sovětská, resp. ruská samohybná houfnice z konce 60. let 20. století, která je schopná překonávat vodní překážky. První prototyp byl vyroben roku 1969, do výzbroje sovětské armády byla zařazena roku 1972. Jedná se o houfnici ráže 122 mm, která je umístěna ve věži na podvozku obrněného transportéru MT-LB. Ve věži je instalováno mechanické nabíjecí zařízení, které umožňuje rychlost střelby až 5 ran za minutu.
Licenčně se stroj vyráběl i v Polsku a v Bulharsku. Gvozdika byla ve výzbroji Československé armády, resp. Armády ČR. V důsledku odzbrojovacích smluv byla část houfnic likvidována, část jich byla vyvezena do Uruguaye.
Vývoj
Vývoj konstrukce samohybných houfnic ráže 122 mm začal ve specializovaném výzkumném institutu VNII-100. Zvažovaly se tři možnosti, přičemž každá z nich počítala s jiným podvozkem. Nakonec zvítězilo řešení, při kterém byl kanón 2A31 (modernizovaná D-30) umístěn v zadní části podvozku vozu „produkt 10“. Šlo o prodlouženou verzi vozidla MT-LB, které vyvíjely v Charkovském traktorovém závodě a později bylo zavedeno pod názvem MT-LBu. Výzkum zrealizovaný v institutu VNII-100 položil základy pro vývojové práce na houfnici 2S1 Gvozdika.
V srpnu 1969 začalo testování prvních čtyř prototypů nové houfnice. Konstruktéři však narazili na velmi nepříjemné překvapení, které téměř skončilo tragicky. Po sérii osmi výstřelů se posádka, která se nacházela v bojovém prostoru vozidla, těžce otrávila zplodinami hoření prachových náplní a musela být hospitalizována. Při střelbě z vlečných houfnic D-30 na otevřeném prostranství tento problém nikdy nenastal, protože prachové plyny se rozptýlily v okolním prostoru. Avšak ve stísněném uzavřeném prostoru bojového vozidla se plyny unikající po výstřelu zkoncetrovaly a představovaly skutečné nebezpečí pro posádku. Problém plynové kontaminace bojového prostoru 2S1 byl nakonec vyřešen použitím výkonnějšího vyhazovače a nábojnic s vylepšeným uzávěrem. Po ukončení všech typů zkoušek a odstranění připomínek byla samohybná houfnice 2S1 14. září 1970 zařazena do výzbroje.[1] Sériová výroba houfnic 2S1 Gvozdika probíhala až do roku 1991 a celkem jich bylo vyrobeno více než 10 000 kusů. Kromě Sovětského svazu se nacházely ve výzbroji více než 40 zemí.
Konstrukce
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5e/Slovak_2S1_Gvozdika.jpg/220px-Slovak_2S1_Gvozdika.jpg)
Šasi samohybné houfnice 2S1 bylo vyvinuto v Charkovském traktorovém závodě na bázi obrněného transportéru MT-LB doplněného o jedno pojezdové kolo. Pohonná jednotka se nachází v pravé přední části vozidla. Pohon Gvozdiky zajišťuje přeplňovaný osmiválcový motor JaMZ-238N, který umožňuje vozidlu dosahovat maximální rychlosti 60 km/h na silnicích a v terénu rychlost do 32 km/h. Vůz je plně obojživelný, pohyb ve vodě mu zajišťují pásy. Stroj je schopen plavat rychlostí až 4,5 km/h. Dokáže překonat vodní tok do šířky maximálně 300 m, s výškou vln až do 15 cm a při rychlosti proudu maximálně 0,6 m/s. Osádku vozidla tvoří řidič, který sedí vpředu vlevo, střelec, velitel a nabíječ, kteří sedí ve věži.
Dělostřelecká věž byla vyvinuta v konstrukční kanceláři čj. 9 ve Sverdlovsku. Využita byla modernizovaná verze houfnice D-30 s úsťovou brzdou a zařízením na odvod plynů po výstřelu. Vozidlo může nést standardně 40 ks dělostřeleckých granátů. Používá se dělená munice. Kadence může dosahovat 5 výstřelů za minutu. Maximální dostřel je 15 200m. Při použití granátů s raketovým pohonem může dostřel dosahovat vzdálenosti až 21 900m. Gvozdika může střílet i laserem naváděný granát Kitolov-2M. Odměr kanónu je 360°, náměr dosahuje hodnot -3° až +70°.
Vozidlo je vybaveno optoelektronickými přístroji pro činnost v nočních podmínkách. Velitel je vybaven přístrojem TKN-3B s pětinásobným zvětšením při denním pozorování a 4,5násobným zvětšením při nočním pozorování, což mu umožňuje pozorovat cíle do vzdálenosti 300-400m. Střelec má k dispozici zaměřovač PG-2. Řidič pak má k dispozici přístroj pro noční vidění TVN-2, který mu umožňuje pozorovat okolí do vzdálenosti maximálně 60 metrů.
Houfnice je určena k vedení především nepřímé palby. Souřadnice cílů jsou poskytnuty obsluze Gvozdiky dělostřeleckými pozorovateli. Obsluha pak nastaví příslušné parametry. Gvozdika má poměrně malou hmotnost, což jí umožňuje dobře operovat i v mokrém terénu. Vůz je díky nízké výšce a váze možno přepravovat letadly An-12, An-124 a Il-76.[2]
Baterii 2S1 tvoří 6 dělostřeleckých zbraní. 3 baterie (baterie = rota) následně tvoří 1 oddíl (obdoba praporu u jiných druhů vojska). Stroje často doprovází speciálně upravené velitelské vozidlo pro koordinaci palby.
Služba
Během války v Afghánistánu se mimořádně dobře osvědčily samohybné houfnice 2S1 Gvozdika a 2S3 Akacija. Díky velké palebné síle, manévrovatelnosti a balistické ochraně se tato vozidla stala na bojišti nepostradatelnými. Houfnice 2S1 se do historie afghánské války zapsaly hlavně během operace k dobytí oblastí Chaki Safed a Šingar. Baterie 2S1 umožnily postup motorizovaných jednotek pohybujících se po hřebenech a vrcholcích hor. Při postupu odhalily motostřelecké jednotky palebná místa nepřítele a ty byly následně zničeny přímou palbou z houfnic 2S1. Tím se výrazně snížily bojové ztráty postupujících sovětských sil. Houfnice 2S1 se v roce 1986 zúčastnily také útoku v provincii Kandahár, kde zničily 7 cílů nepřítele.[3]
Při okupaci Ukrajiny nasadilo Rusko do bojů houfnice 2S1. Za prvních 39 dní války ztratilo Rusko minimálně 6 houfnic Gvozdika a 2 houfnice 2S34 Chosta.[4]
Varianty
- 2S1M1 - ruská modernizovaná verze, ve které je integrován automatizovaný systém řízení palby ASUNO 1V168-1.
- 2S34 Chosta - ruská modernizovaná verze 2S1, ve které byl kanón 2A31 nahrazen kanónem 2A80-1 a na věžičce velitele byl nainstalován 7,62 mm kulomet PKT. Tato varianta byla vyvinuta v roce 2003 a v roce 2008 vstoupil do služby v ruské armádě.
- 2S1T Goździk - polská modernizovaná verze s automatizovaným systémem řízení palby ASUNO TOPAZ.
- Rak-120 - polská modernizovaná verze s výměnou kanónu 2A31 za 120 mm minomet s hladkým vývrtem vybaveným automatickým nabíječem. Nesená munice se zvýšila ze 40 na 60 nábojů. Byla vyvinuta v letech 2008-2009, neexistují však žádné údaje o zahájení sériové výroby této modifikace.
- Model 89 - varianta vyvinutá v Rumunsku v 80. letech. Od 2S1 se liší základním podvozkem - namísto MT-LB byl použit podvozek BMP MLI-84.
- Raad-1 - íránská 122 mm samohybná houfnice vyvinutá v roce 1996 a uvedená do sériové výroby od roku 2002. Od 2S1 se liší základním podvozkem, namísto MT-LB je použit íránský BMP Boragh.
Uživatelé
Současní
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ec/2S1_operators.png/300px-2S1_operators.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d5/2S1_Gvozdika_Vojske_Srbije_2.jpg/220px-2S1_Gvozdika_Vojske_Srbije_2.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/08/2S1_Model_1989.jpg/220px-2S1_Model_1989.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/12/M1974-sp-howitzer-19910304.jpg/220px-M1974-sp-howitzer-19910304.jpg)
Alžírsko – 140 v roce 2024[5]
Angola − 9+ v roce 2024[6]
Arménie – 9 v roce 2024[7]
Ázerbájdžán − 68 v roce 2024[8]
Bělorusko – 125 v roce 2024[9]
Bulharsko – 48 v roce 2024[10]
Čad – 10 v roce 2024[11]
Konžská republika − 3 v roce 2024[12]
Konžská demokratická republika − 6 v roce 2024[13]
Kuba[14]
Chorvatsko – 8 v roce 2024[15]
Eritrea – 32 v roce 2024[16]
Etiopie[17]
Finsko – 74 v roce 2024[18]
Gruzie − 20 v roce 2024[19]
Hizballáh − používány v Sýrii[20]
Írán − 60+ 2S1 a Raad-1 v roce 2024[21]
Kazachstán – 60 v roce 2024[22]
Irácký Kurdistán − Neznámý počet používaný Pešmergou[23]
Kyrgyzstán − 18 v roce 2024[24]
Libye − používány libyjskou národní armádou[25]
Polsko – 206 v roce 2024[26]
Rumunsko − 6 2S1 a 34 Model 89 v roce 2024[27]
Rusko – 130 používaných pozemními silami, 85 používaných námořní pěchotou, plus neznámé množství provozované 1. armádním sborem, 2. armádním sborem a pohraniční stráží. Odhaduje se, že k roku 2024 je ve skladu 1 800 ks.[28]
Srbsko – 67 v roce 2024[29]
Súdán[30]
Jižní Súdán[31]
Sýrie[32]
Tádžikistán − 3 v roce 2024[33]
Turkmenistán – 40 v roce 2024 [34]
Ukrajina – 125+ používané pozemními silami, námořní pěchotou a výsadkovými útočnými jednotkami od roku 2024.[35]
Uruguay – 6 v roce 2024[36]
Uzbekistán − 18 v roce 2024[37]
Vietnam[38]
Jemen[39]
Zimbabwe − 12 v roce 2024[40]
Dřívější
Bosna a Hercegovina − 3 v roce 2004[41]
Česko – 91 v roce 1999[42]
Československo – 230 v roce 1989.[43] Passed on to successor states
Východní Německo – 300 v roce 1989.[44] Postupně vyřezeny v roce 1990 po znovusjednocení Německa.
Maďarsko[45]
Irák – Neznámý počet ve službě před invazí do Iráku v roce 2003[46]
Islámský stát[47]
Libanon − 130 v roce 2004[48]
Republika srbská − 24 roku 2004[41]
Slovensko[49]
Slovinsko – 8 v roce 1999[50]
Jugoslávie – Předáno nástupnickým státům[51]
Sovětský svaz – 3 200 používaných pozemními silami a 90 námořní pěchotou v roce 1989.[52] Předány nástupnickým státům
Odkazy
Reference
- ↑ САУ 2С1 «Гвоздика». Часть 1. naukatehnika.com [online]. naukatehnika.com [cit. 2022-04-02]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2022-01-29.
- ↑ САУ 2С1 Гвоздика 122-мм ТТХ. Фото. Фидео. oruzhie.info [online]. oruzhie.info [cit. 2022-04-02]. Dostupné online.
- ↑ Применение артиллерии в Афганистане. otvaga2004.ru [online]. otvaga2004.ru [cit. 2022-04-03]. Dostupné online.
- ↑ Attack On Europe: Documenting Equipment Losses During The 2022 Russian Invasion Of Ukraine. www.oryxspioenkop.com [online]. oryxspioenkop.com. Dostupné online.
- ↑ IISS 2024, s. 343.
- ↑ IISS 2024, s. 471.
- ↑ IISS 2024, s. 178.
- ↑ IISS 2024, s. 180.
- ↑ IISS 2024, s. 183.
- ↑ IISS 2024, s. 77.
- ↑ IISS 2024, s. 481.
- ↑ IISS 2024, s. 482.
- ↑ IISS 2024, s. 486.
- ↑ IISS 2024, s. 428.
- ↑ IISS 2024, s. 79.
- ↑ IISS 2024, s. 490.
- ↑ IISS 2024, s. 491.
- ↑ IISS 2024, s. 89.
- ↑ IISS 2024, s. 185.
- ↑ IISS 2024, s. 369.
- ↑ IISS 2024, s. 353.
- ↑ IISS 2024, s. 186.
- ↑ International Institute for Strategic Studies. The Military Balance 2016. [s.l.]: Routledge, February 2016. ISBN 9781857438352. S. 491.
- ↑ IISS 2024, s. 188.
- ↑ IISS 2024, s. 371.
- ↑ IISS 2024, s. 125.
- ↑ IISS 2024, s. 131.
- ↑ IISS 2024, s. 193,198,201,205.
- ↑ IISS 2024, s. 133.
- ↑ IISS 2024, s. 521.
- ↑ IISS 2024, s. 520.
- ↑ IISS 2024, s. 386.
- ↑ IISS 2024, s. 207.
- ↑ IISS 2024, s. 209.
- ↑ IISS 2024, s. 212−214.
- ↑ IISS 2024, s. 452.
- ↑ IISS 2024, s. 215.
- ↑ IISS 2024, s. 324.
- ↑ IISS 2024, s. 394.
- ↑ IISS 2024, s. 529.
- ↑ a b IISS 2004, s. 84.
- ↑ IISS 1999, s. 51.
- ↑ IISS 1989, s. 46.
- ↑ IISS 1989, s. 47.
- ↑ IISS 2004, s. 55.
- ↑ Šablona:Cite report
- ↑ MITZER, Stijn; OLIEMANS, Joost. Vehicles and equipment captured by the Islamic State inside Syria until November 2014 [online]. Dostupné online.
- ↑ IISS 2004, s. 130.
- ↑ IISS 2004, s. 68.
- ↑ IISS 1999, s. 97.
- ↑ KOČEVAR, Iztok. Micmac à tire-larigot chez Tito: L'arme blindée yougoslave durant la Guerre froide. Batailles et Blindés. Caraktère, August 2014, s. 66–79. ISSN 1765-0828. (francouzsky)
- ↑ IISS 1989, s. 34,37.
Literatura
- INTERNATIONAL INSTITUTE FOR STRATEGIC STUDIES. The military balance, 1989-1990. London: Brassey's, 1989. ISBN 978-0080375694.
- INTERNATIONAL INSTITUTE FOR STRATEGIC STUDIES. The Military Balance 1999-2000. [s.l.]: Oxford University Press, 1999. Dostupné online. ISBN 978-0-19-922425-8. (anglicky)
- INTERNATIONAL INSTITUTE FOR STRATEGIC STUDIES. The Military Balance 2004/2005. Redakce Langton Christopher. [s.l.]: Oxford University Press, 2004. Dostupné online. ISBN 978-0-19-856622-9. (anglicky)
- INTERNATIONAL INSTITUTE FOR STRATEGIC STUDIES. The Military Balance 2024. [s.l.]: Taylor & Francis, 2024. Dostupné online. ISBN 978-1-040-05115-3. (anglicky)
- TREWHITT, Philip. Armored Fighting Vehicles. New York, NY: Amber Books, 1999. ISBN 0-7607-1260-3. S. 124.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu 2S1 Gvozdika na Wikimedia Commons
Média použitá na této stránce
Při zobrazení tohoto souboru lze snadno přidat orámování
Vlajka Etiopie
Finská vlajka
Georgian flag in Pantone MS.
Flag of Iran. The tricolor flag was introduced in 1906, but after the Islamic Revolution of 1979 the Arabic words 'Allahu akbar' ('God is great'), written in the Kufic script of the Qur'an and repeated 22 times, were added to the red and green strips where they border the white central strip and in the middle is the emblem of Iran (which is a stylized Persian alphabet of the Arabic word Allah ("God")).
The official ISIRI standard (translation at FotW) gives two slightly different methods of construction for the flag: a compass-and-straightedge construction used for File:Flag of Iran (official).svg, and a "simplified" construction sheet with rational numbers used for this file.
Flag of Egypt (1958-1972) and flag of Syria (1958-1961) in the United Arab Republic. It also became the official flag of Syria since 1980.
Flag of Egypt (1958-1972) and flag of Syria (1958-1961) in the United Arab Republic. It also became the official flag of Syria since 1980.
Vlajka České republiky. Podoba státní vlajky České republiky je definována zákonem České národní rady č. 3/1993 Sb., o státních symbolech České republiky, přijatým 17. prosince 1992 a který nabyl účinnosti 1. ledna 1993, kdy rozdělením České a Slovenské Federativní republiky vznikla samostatná Česká republika. Vlajka je popsána v § 4 takto: „Státní vlajka České republiky se skládá z horního pruhu bílého a dolního pruhu červeného, mezi něž je vsunut žerďový modrý klín do poloviny délky vlajky. Poměr šířky k její délce je 2 : 3.“
Flag of the Socialist Federal Republic of Yugoslavia (1946-1992).
The design (blazon) is defined in Article 4 of the Constitution for the Republic of Yugoslavia (1946). [1]
Autor: Mircea87, Licence: CC BY-SA 3.0
Model 1989 SPG (2S1 turret on MLI-84 chassis).
Flag of the Islamic State (IS), also known as "Islamic State of Iraq and Syria" (ISIS) or "Islamic State of Iraq and the Levant" (ISIL). This flag is also used by al-Shabaab, al-Qaeda in the Arabian Peninsula (AQAP), al-Qaeda in the Islamic Maghreb (AQIM), and Boko Haram.
Autor: Andrej Danković, Licence: CC BY 3.0
2S1 Gvozdika Vojske Srbije
![Edit this at Structured Data on Commons](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8a/OOjs_UI_icon_edit-ltr-progressive.svg/10px-OOjs_UI_icon_edit-ltr-progressive.svg.png)
Drapeau pour infobox
Flag of the Serb Republic (not to be confused with the Republic of Serbia).
Autor: Jurryaany, Licence: CC BY-SA 4.0
Map of 2S1 operators in blue with former operators in red
Self-propelled howitzer 2S1 "Gvozdika" in artillery range.
Vlajka Angoly
Flag of Iraq, 1963-1991. Also flag of Syria, 1963-1972.
Autor: Andrew Bossi, Licence: CC BY-SA 2.5
Tanks on Poklonnaya Hill, Moscow, Russia
Autor: HawkeyeSlovak, Licence: CC BY-SA 3.0
Slovenská 2S1 Gvozdika na akcii SAHARA 2013
An Iraqi 2S1 Gvozdika 122mm self-propelled howitzer lies stranded in the desert after being deserted by Iraqi forces during Operation Desert Storm