47 Tucanae
47 Tucanae | |
---|---|
![]() | |
Pozorovací údaje (Ekvinokcium J2000,0) | |
Typ | kulová hvězdokupa |
Třída | III[1] |
Objevitel | Nicolas-Louis de Lacaille[2] |
Datum objevu | 1751[2] |
Rektascenze | 00h 24m 05,36s[3] |
Deklinace | -72°04′53,2″[3] |
Souhvězdí | Tukan (lat. Tuc) |
Zdánlivá magnituda (V) | 3,95[4][2] |
Úhlová velikost | 30,9'[5] |
Vzdálenost | 14 700[4] ly |
Fyzikální charakteristiky | |
Poloměr | 60[5] ly |
Absolutní magnituda (V) | -9,42[4] |
Hmotnost | 7,0 × 105[6] |
Metalicita [Fe/H] | -0,72[4] |
Odhadované stáří | 13,06 miliard let[7] |
Označení v katalozích | |
New General Catalogue | NGC 104 |
IRAS | IRAS 00218-7221 a IRAS F00218-7221 |
Jiná označení | ξ Tuc, NGC 104, GCL 1, Mel 1,[3] Caldwell 106 |
Komentář | Druhá nejjasnější kulová hvězdokupa po Omega Centauri. |
(V) – měření provedena ve viditelném světle | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
47 Tucanae (též NGC 104, ξ Tucanae či Caldwell 106) je jasná kulová hvězdokupa v souhvězdí Tukana. V roce 1751 ji objevil francouzský astronom Nicolas-Louis de Lacaille. Nachází se ve vzdálenosti 14 700 světelných let od Země. Jedná se o druhou nejjasnější kulovou hvězdokupu po Omega Centauri.[5] Její průměr je 120 světelných let.[5] Označení 47 Tucanae nepochází z Flamsteedova katalogu, ale z málo známého katalogu "Allgemeine Beschreibung und Nachweisung der Gestirne nebst Verzeichniss", který vydal v roce 1801 Johann Elert Bode.
Pozorování
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/47tucmap.png/330px-47tucmap.png)
Na obloze se nachází v jihovýchodní části souhvězdí, pouze pár stupňů západně od Malého Magellanova oblaku. Při své magnitudě 4 je viditelná pouhým okem. 3° severovýchodním směrem leží kulová hvězdokupa NGC 362 a 35' severně se nachází nejjasnější kulová hvězdokupa Malého Magellanova oblaku s názvem NGC 121.
Historie pozorování
Tento objekt byl díky své velké jasnosti nejprve považován za hvězdu. Kvůli její velké jižní deklinaci hvězdokupa unikala pozornosti evropských pozorovatelů. Až v roce 1751 rozeznal Nicolas-Louis de Lacaille, že jde o mlhavý objekt, ale považoval ji za jádro jasné komety.[8]
V květnu 2015 bylo v této hvězdokupě vůbec poprvé pozorováno probíhající hmotové rozdělení.[9]
Vlastnosti
47 Tucanae je na obloze druhá nejjasnější kulová hvězdokupa (jasnější je pouze Omega Centauri) a vyznačuje se velmi jasným a hustým středem. Je to také jedna z nejhmotnějších kulových hvězdokup v Galaxii, obsahuje miliony hvězd. Za vhodných pozorovacích podmínek je zdánlivý rozměr hvězdokupy na obloze srovnatelný s rozměrem Měsíce v úplňku. Na obloze zdánlivě sousedí s Malým Magellanovým oblakem, který se ovšem nachází ve více než desetinásobné vzdálenosti (kolem 200 000 světelných let).
Jádro hvězdokupy bylo předmětem velkého hledání exoplanet, když Hubbleův vesmírný dalekohled hledal částečná zatmění hvězd jejich planetami. Nebyla ovšem nalezena žádná exoplaneta, i když se na základě četnosti exoplanet u hvězd v okolí Slunce předpokládalo, že jich bude nalezeno 10 až 15. Z toho se dá usoudit, že se planety v kulových hvězdokupách vyskytují pouze vzácně.[10] Také následné pozemní pozorování řidších vnějších oblastí hvězdokupy nedokázalo najít žádné planety, i když zde opět byly očekávány. Předpokládá se tedy, že nedostatek exoplanet v kulových hvězdokupách není způsoben velkým zhuštěním v jejich středu, ale spíše nízkou metalicitou prostředí.
Hustý střed hvězdokupy obsahuje mnoho zvláštních hvězd, kterými se zabývají vědci. Hvězdy v kulových hvězdokupách jsou často uspořádané tak, že se nejhmotnější hvězdy vyskytují v jejich středu.[11] 47 Tucanae ve svém středu obsahuje přinejmenším 21 modrých opozdilců.[12] Obsahuje také stovky zdrojů rentgenového záření, mezi nimiž jsou dvojhvězdy se zvýšenou činností v chromosféře, kataklyzmické proměnné hvězdy (bílí trpaslíci nasávající hmotu od druhé hvězdy v dvojhvězdném systému) a málo hmotné rentgenové dvojhvězdy, obsahující neutronovou hvězdu, která v současnosti nehromadí další hmotu, ale může být pozorována pomocí rentgenového záření vyzařovaného z jejího horkého povrchu.[13] Ve hvězdokupě je známo 25[14] milisekundových pulzarů, což je druhý nejvyšší počet pulzarů ze všech známých kulových hvězdokup.[15] O takových pulzarech se předpokládá, že je roztočila akrece hmoty z jejich hvězdného společníka v předchozí fázi rentgenové dvojhvězdy. Společník jednoho z těchto pulzarů, který má označení 47 Tucanae W, pravděpodobně ještě stále posílá svou hmotu směrem k neutronové hvězdě, což by dokazovalo, že tato soustava dokončuje přechod z rentgenové dvojhvězdy na milisekundový pulzar.[16] Rentgenová observatoř Chandra zjistila přítomnost rentgenového záření u většiny milisekundových pulzarů v 47 Tucanae a pravděpodobně jde o záření z povrchu neutronové hvězdy.[17] Družice Fermi pak u těchto pulzarů zjistila také přítomnost záření gama a 47 Tucanae se tak stala první kulovou hvězdokupou, u které bylo záření gama objeveno.[18]
Dne 9. února 2017 byla publikována zpráva o důkazu existence středně hmotné černé díry (IMBH, Intermediate-Mass Black Hole) v centru hvězdokupy.[19] Je prvním potvrzeným zástupcem svého druhu. Odhad její hmotnosti činí 2200-násobek hmotnosti Slunce. Předchozí vymezení hmoty předpokládané černé díry bylo provedeno na základě pozorování Hubbleovým vesmírným dalekohledem, které její velikost určilo původně na méně než 1 500 hmotností Slunce.[20]
Galerie obrázků
Důkaz různých populací hvězd.[21]
Kulová hvězdokupa 47 Tucanae. Autor:ESO.
Prohlídka širokého okolí Malého Magellanova oblaku.
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku 47 Tucanae na anglické Wikipedii.
- ↑ SHAPLEY, Harlow; SAWYER, Helen B. A Classification of Globular Clusters. S. 11–14. Harvard College Observatory Bulletin [online]. Srpen 1927 [cit. 2017-01-10]. Roč. 849, s. 11–14. Dostupné online. Bibcode 1927BHarO.849...11S. (anglicky)
- ↑ a b c The NGC/IC Project: Results for NGC 104 [online]. [cit. 2016-11-01]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2009-05-28. (anglicky)
- ↑ a b c SIMBAD Astronomical Database: Results for NGC 104 [online]. [cit. 2016-11-01]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b c d Harris, W.E. A Catalog of Parameters for Globular Clusters in the Milky Way. S. 1487. Astronomical Journal [online]. Říjen 1996 [cit. 2016-11-01]. Roč. 112, s. 1487. Dostupné online. DOI 10.1086/118116. Bibcode 1996AJ....112.1487H. (anglicky)
- ↑ a b c d SEDS NGC Catalog Online: Results for NGC 104 [online]. [cit. 2016-11-01]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ MARKS, Michael; KROUPA, Pavel. Initial conditions for globular clusters and assembly of the old globular cluster population of the Milky Way. S. 2000–2012. Monthly Notices of the Royal Astronomical Society [online]. Srpen 2010 [cit. 2017-01-13]. Roč. 406, čís. 3, s. 2000–2012. Dostupné online. arXiv 1004.2255. DOI 10.1111/j.1365-2966.2010.16813.x. Bibcode 2010MNRAS.406.2000M. (anglicky) Hmotnost je z parametru MPD v tabulce 1.
- ↑ FORBES, Duncan A.; BRIDGES, Terry. Accreted versus in situ Milky Way globular clusters. S. 1203–1214. Monthly Notices of the Royal Astronomical Society [online]. Květen 2010 [cit. 2017-01-13]. Roč. 404, čís. 3, s. 1203–1214. Dostupné v archivu pořízeném dne 2017-01-18. arXiv 1001.4289. DOI 10.1111/j.1365-2966.2010.16373.x. Bibcode 2010MNRAS.404.1203F. (anglicky)
- ↑ O'MEARA, Stephen James. Deep-Sky Companions: Southern Gems. [s.l.]: Cambridge University Press, 2013. ISBN 1107015014. S. 16-17. (anglicky)
- ↑ Hubble Catches Stellar Exodus in Action [online]. Space Daily, 2015-05-21 [cit. 2017-01-11]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Shige Abe (Astrobiology at NASA). A Shortage of Planets [online]. 2001-03-05 [cit. 2017-01-10]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2017-01-16. (anglicky)
- ↑ BRYNER, Jeanna. Mass Migration: How Stars Move in Crowd [online]. 2006-10-30 [cit. 2017-01-11]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ NASA's Hubble Space Telescope Finds "Blue Straggler" Stars in the Core of a Globular Cluster [online]. Hubble News Desk, 1991-07-24 [cit. 2017-01-11]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ GRINDLAY, Jonathan E.; HEINKE, Craig O.; EDMONDS, Peter D., et al. High-Resolution X-ray Imaging of a Globular Cluster Core: Compact Binaries in 47Tuc. S. 2290–2295. Science [online]. Červen 2001 [cit. 2017-01-11]. Roč. 292, čís. 5525, s. 2290–2295. Dostupné online. arXiv astro-ph/0105528. DOI 10.1126/science.1061135. Bibcode 2001Sci...292.2290G. (anglicky)
- ↑ The 25 millisecond radio pulsars in 47 Tucanae [online]. [cit. 2017-01-11]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Pulsars in Globular Clusters [online]. [cit. 2017-01-11]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2021-03-18. (anglicky)
- ↑ BOGDANOV, Slavko; GRINDLAY, Jonathan E.; VAN DEN BERG, Maureen. An X-Ray Variable Millisecond Pulsar in the Globular Cluster 47 Tucanae: Closing the Link to Low-Mass X-Ray Binaries. S. 1029–1036. Astrophysical Journal [online]. Září 2005 [cit. 2017-01-11]. Roč. 630, čís. 2, s. 1029–1036. Dostupné online. arXiv astro-ph/0506031. DOI 10.1086/432249. Bibcode 2005ApJ...630.1029B. (anglicky)
- ↑ BOGDANOV, Slavko; GRINDLAY, Jonathan E.; HEINKE, Craig O., et al. Chandra X-Ray Observations of 19 Millisecond Pulsars in the Globular Cluster 47 Tucanae. S. 1104–1115. Astrophysical Journal [online]. Srpen 2006 [cit. 2017-01-11]. Roč. 646, čís. 2, s. 1104–1115. Dostupné online. arXiv astro-ph/0604318. DOI 10.1086/505133. Bibcode 2006ApJ...646.1104B. (anglicky)
- ↑ ABDO, A. A.; ACKERMANN, M.; AJELLO, M., et al. Detection of High-Energy Gamma-Ray Emission from the Globular Cluster 47 Tucanae with Fermi. S. 845–848. Science [online]. Srpen 2009 [cit. 2017-01-11]. Roč. 325, čís. 5942, s. 845–848. Dostupné online. DOI 10.1126/science.1177023. Bibcode 2009Sci...325..845A. (anglicky)
- ↑ KIZILTAN, Bülent; BAUMGARDT, Holger; ABRAHAM, Loeb. An intermediate-mass black hole in the centre of the globular cluster 47 Tucanae. S. 203–205. Nature [online]. 9. února 2017 [cit. 2017-02-08]. Čís. 542, s. 203–205. Dostupné online. arXiv 1702.02149. DOI 10.1038/nature21361. (anglicky)
- ↑ MCLAUGHLIN, Dean E.; ANDERSON, Jay; MEYLAN, Georges, et al. Hubble Space Telescope Proper Motions and Stellar Dynamics in the Core of the Globular Cluster 47 Tucanae. S. 249–297. Astrophysical Journal Supplement [online]. Září 2006 [cit. 2017-01-11]. Roč. 166, čís. 1, s. 249–297. Dostupné online. arXiv astro-ph/0607597. DOI 10.1086/505692. Bibcode 2006ApJS..166..249M. (anglicky)
- ↑ Hubble finds evidence of multiple stellar populations in globular cluster 47 Tucanae [online]. ESA/Hubble, 2013-07-13 [cit. 2017-01-11]. Dostupné online. (anglicky)
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu 47 Tucanae na Wikimedia Commons
- 47 Tucanae v databázi SIMBAD
- 47 Tucanae na Galactic Globular Clusters Database
Média použitá na této stránce
These images showcase the ancient globular cluster 47 Tucanae, a dense swarm of up to a million stars.
The image on the left shows the entire cluster, which measures about 120 light-years across. Located in the southern constellation Tucana (The Toucan), the cluster is about 16700 light-years away. The image is part of the Digitized Sky Survey (DSS) and was taken by the UK Schmidt Telescope at Siding Spring Observatory in New South Wales, Australia. The white rectangular box outlines the view taken by the NASA/ESA Hubble Space Telescope.
That image, shown at right, captures close-up views of thousands of cluster stars. The large bright stars in the image are red giants. These stars have puffed up to several times their normal size because they have exhausted their nuclear fuel and are near the end of their lives. The image was taken by Hubble's Advanced Camera for Surveys.
Astronomers used these Hubble observations along with archival Hubble data of 47 Tucanae to accurately measure the changes in positions of more than 30 000 cluster stars. Based on those measurements, the astronomers pieced together the stars' histories, finding two populations of stars that have different chemical compositions and different motions. Understanding the dynamics of the 47 Tucanae stars can yield insights into how this cluster formed its stars.
The Hubble image was taken between January and October 2010. The Schmidt telescope image was taken Oct. 12, 1977, and Sept. 9, 1989.Autor: ESO, Licence: CC BY 3.0
Based on data obtained with FORS1 on Kueyen, UT2 of the Very Large Telescope. The image, 7 arcmin wide, covers the central core of the 30 arcmin large globular cluster. The observations were taken in three different filters: U, R, and a narrow-band filter centred around 485 nm, for a total exposure time of less than 5 minutes. The data were extracted from the ESO Science Archive and processed by Rubina Kotak (ESO) and the final image processing was done by Henri Boffin (ESO). North is up and East is to the left.
Autor: ESO/Digitized Sky Survey 2/M.-R. Cioni/VISTA Magellanic Cloud Survey/Stanislav Volskiy Acknowledgment: Cambridge Astronomical Survey Unit, Licence: CC BY 4.0
This video sequence pans across a wide view of the region of sky surrounding the Small Magellanic Cloud, finally zooming in on the patch of sky containing the bright and beautiful globular cluster 47 Tucanae. In the final sequence we see a detailed infrared view of the cluster, taken by the VISTA telescope at ESO’s Paranal Observatory in Chile.