Alén Diviš
Alén Diviš | |
---|---|
Rodné jméno | Karel Diviš |
Narození | 26. dubna 1900 statek Blato u Poděbrad ![]() |
Úmrtí | 15. listopadu 1956 (ve věku 56 let) Praha ![]() |
Povolání | malíř |
Podpis | ![]() |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. Chybí svobodný obrázek. |
Alén Diviš (26. dubna 1900, statek Blato u Poděbrad – 15. listopadu 1956, Praha) byl český malíř a ilustrátor.
Křestní jméno
Byl pokřtěn jménem Karel. Jméno Alén[p 1] se poprvé objevuje u ilustrace k povídce Tierschau, otištěné v příloze s názvem Dichtung und Welt novin Prager Presse v roce 1927. Jak uvádí literatura [1], jméno Alén patrně nepochází z rodinného prostředí, protože až do roku 1930 podepisuje Alén své dopisy domů jménem Karel. Skutečné okolnosti změny Divišova křestního jména se patrně již nepodaří objasnit.
Život
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/31/AlenDivis.jpg/220px-AlenDivis.jpg)
Narodil se na statku Blato u Poděbrad v rodině správce Františka Diviše (4.6.1854 – 18.4.1933) a jeho ženy Karolíny, ros. Wisingerové (3.8.1861 – 6.10.1943). Byl nejmladší z pěti dětí a byl pokřtěn jménem Karel. V roce 1911 se celá rodina odstěhovala do Prahy.[2] V roce 1918 maturoval na gymnáziu v Ječné ulici. V roce 1918–1919 studoval malířskou školu Josefa Boháče na Malé Straně. Jeho spolužáky byli Marie Čermínová (Toyen) a Hedvika Zaorálková. V roce 1919–1920 studoval na Vysoké škole uměleckoprůmyslové v Praze v ateliéru Emanuela Dítěte. V letech 1920–1926 pracoval jako úředník.
V Paříži
V roce 1926 odjel (pravděpodobně přes Záhřeb) do Paříže. Zde navštěvoval přednášky Františka Kupky a údajně studoval i na École des beaux-arts. Seznámil se s Daniel-Henry Kahnweilerem, který o něm informoval Vincence Kramáře. Díky němu Diviš získal podporu Ministerstva školství. V Paříži se stýkal s Bohuslavem Martinů, Josefem Šímou, Františkem Tichým, Toyen a Janem Zrzavým. V roce 1930 se neúspěšně pokusil o přijetí do Spolku výtvarných umělců Mánes. V roce 1932 navštívil severní Afriku a obrazy z této cesty vystavoval v galerii Van Leer.
Ve třicátých letech přispíval kresbami i texty do Lidových novin.[3]
V roce 1939 po okupaci Československa a vzniku Protektorátu Čechy a Morava uprchli do Paříže další čeští výtvarníci a umělci (Hugo Haas, Adolf Hoffmeister, Maxim Kopf, Jiří Mucha, Antonín Pelc a jiní). Díky iniciativě Adolfa Hoffmeistera vznikl Dům československé kultury, kde řada českých umělců i bydlela. Po začátku druhé světové války byli obyvatelé domu dne 18. září 1939 zatčeni a po výslechu uvězněni ve věznici La Santé. Zde strávil Diviš více než pět měsíců (do 5. března 1940). Po propuštění byl internován ve sběrném táboře v Stadionu Rolanda Garrose u Paříže a potom dále v Damigny v Normandii.
Cesta do USA a život v USA
Po útoku nacistického Německa na Nizozemsko a Belgii byli přesunuti na jih Francie do Bassens nedaleko Bordeaux. Když zaútočilo Německo na Francii, byl 20. června 1940 tábor rozpuštěn a Diviš se spolu s dalšími československými vězni vydal 23. června 1940 lodí do Maroka. Zde byli nejprve internováni v uprchlickém táboře Aïn Chock. Po týdnu byli propuštěni a žili (s Antonínem Pelcem a Maximem Kopfem) v Casablance a pokoušeli se získat povolení k vystěhování do Velké Británie nebo do USA. 14. listopadu 1940 byli ale internováni v koncentračním táboře Sidi el Ayachi. Zde Diviš onemocněl cholerou. 5. dubna 1941 mohli konečně odplout parníkem Capitaine Paul Lemerle. Po příjezdu do Fort-de-France na Martiniku dne 29. dubna 1941 byli opět internováni v táboře Lazaret. 17. května odpluli do USA a 29. května 1941 přistáli v New Yorku.
Zde se stýkal především s Bohuslavem Martinů a s manželi Macháčkovými. Žil ze skromné podpory československého konzulátu. V dubnu 1947 (po několika odkladech) odplul zpět do Evropy, do Prahy přijel 20. května 1947.
Po návratu do Československa
Po návratu navázal opět kontakty s přáteli (Vladimír Holan, Jaroslav Pečírka, Jaroslav Seifert, Bedřich a Oldřich Stefannovi, František Tichý, Hedvika Zaorálková). Časopis My 47 otiskl jeho vzpomínky na vězení Santé. Začátkem roku 1948 (od 30. ledna do 22. února) proběhla výstava jeho obrazů ve Vilímkově galerii. Na podzim 1949 vystavoval v galerii Ars Melantrich ilustrace k Erbenově básni Svatební košile. Tyto ilustrace vyšly knižně v roce 1952 v nakladatelství Vyšehrad. Komise Národní ediční rady ale nedoporučila vydání dalších částí.
V 50. letech zdravotní problémy Diviše vyřadily ze společnosti. V této době pracoval na ilustracích k povídkám Edgara Allana Poea a na biblických motivech.
Zemřel v roce 1956.
Další
V roce 2002 natočil režisér Martin Řezníček hodinový dokumentární film Sbohem, slunce o Divišově životě a díle.[4] Film zachycuje vzpomínky Divišových přátel sochařky Zdeny Kriseové, spisovatelky Lenky Reinerové, historika umění Františka Dvořáka, sochaře Miloše Chlupáče, fotografa Václava Chocholy a malíře Zdeňka Sýkory..[5]
Dílo
Námět smrti a vězení se proto vyskytuje v mnoha jeho obrazech.
Ilustrace
- Karel Jaromír Erben: Svatební košile, 1952
- Edgar Allan Poe: Povídky
- Bible
Výstavy
- 1932 Alén Diviš: Obrazy a kresby, Galerie Van Leer, Paříž, 18. listopadu – 7. prosince 1932
- 1947 Oleje a kresby Aléna Diviše, Vilímkova galerie, Praha, 30. ledna – 22. února 1948, katalog[6]
- 1949 Alén Diviš : kvaše a oleje k Erbenovým Svatebním košilím, Ars Melantrich, Praha, katalog[7]
- 2005 Alén Diviš, 10. února 2005 – 24. dubna 2005, Galerie Rudolfinum, Praha, kurátoři: Vanda Skálová, Tomáš Pospiszyl[8]
- 2016 Alén Diviš (1900–1956), 18. května – 30. června 2016, Galerie Smečky, Ve Smečkách 24, 110 00 Praha 1, kurátor: Jaromír Zemina.[9]
- 2017 Alén Diviš, 23.4.–9.7.2017, Alšova jihočeská galerie, Wortnerův dům U Černé věže 22. 370 01 České Budějovice, Kurátor: PhDr. Jaromír Zemina[10]
Odkazy
Poznámky
- ↑ V dobovém tisku se křestní jméno píše v krátké verzi „Alen“.
Reference
- ↑ Tomáš Pospiszyl, Vanda Skálová: Alén Diviš 1900-1956, Nadace Karla Svolinského, 2005, ISBN 80-239-4304-9
- ↑ Policejní přihlášky, Praha, přihlašovací údaje rodiny Františka Diviše
- ↑ Např. Lidové noviny, 1.3.1931, s.1:Alen Diviš:Bleší trh
- ↑ Sbohem, slunce [online]. Česko-Slovenská filmová databáze [cit. 2021-07-17]. Dostupné online.
- ↑ Sbohem slunce [online]. Česká televize [cit. 2016-06-19]. Dostupné online.
- ↑ PEČÍRKA, Jaromír. Oleje a kresby Aléna Diviše [online]. Vilímkova galerie [cit. 2016-06-19]. Dostupné v archivu.
- ↑ Alén Diviš : kvaše a oleje k Erbenovým Svatebním košilím [online]. Vilímkova galerie [cit. 2016-06-19]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-09-19.
- ↑ Alén Diviš, 10. 2. 2005 – 24. 4. 2005 [online]. Galerie Rudolfinum [cit. 2016-06-19]. Dostupné online. (cs, en)
- ↑ Alén Diviš (1900–1956) [online]. Pražská plynárenská, a.s., rev. 2016-06-10. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-06-11.
- ↑ Alšova jihočeská galerie. www.ajg.cz [online]. [cit. 2017-04-05]. Dostupné online.
Monografie
- POSPISZYL, Tomáš; SKÁLOVÁ, Vanda. Alén Diviš 1900–1956. Praha: Nadace Karla Svolinského a Vlasty Kubátové, 2005. ISBN 80-239-4304-9.
- ZEMINA, Jaromír. Alén Diviš. Praha: Arbor vitae, 2016. 176 s. ISBN 978-80-7467-096-1.
Literatura
- OLIČ, Jiří. Kde obchází smrt. Příběh Aléna Karla Diviše, malířské legendy a celoživotního outsidera. Respekt. 2000, čís. 15, s. 22. Dostupné online. ISSN 0862-6545.
- Osobnosti - Česko : Ottův slovník. Praha: Ottovo nakladatelství, 2008. 823 s. ISBN 978-80-7360-796-8. S. 122.
- TOMEŠ, Josef, a kol. Český biografický slovník XX. století : I. díl : A–J. Praha ; Litomyšl: Paseka ; Petr Meissner, 1999. 634 s. ISBN 80-7185-245-7. S. 237.
- VOŠAHLÍKOVÁ, Pavla, a kol. Biografický slovník českých zemí : 13. sešit : Dig–Doš. Praha: Libri, 2010. 216–338 s. ISBN 978-80-7277-416-6. S. 233.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Alén Diviš na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Alén Diviš
- Alén Diviš v informačním systému abART
- Poeovy povídky vycházejí s ilustracemi Aléna Diviše, idnes.cz, 28. listopadu 2007
- Vzpomínky Hedviky Zaorálkové na Aléna Diviše
Osoba Alén Diviš ve Wikicitátech
Média použitá na této stránce
Autor: Dragovit (of the collage), Licence: CC BY-SA 4.0
Both national flags of Austro-Hungary, the collage of flags of the Cisleithania (Habsburg Monarchy) and the Transleithania (Kingdom of Hungary)
Vlajka České republiky. Podoba státní vlajky České republiky je definována zákonem České národní rady č. 3/1993 Sb., o státních symbolech České republiky, přijatým 17. prosince 1992 a který nabyl účinnosti 1. ledna 1993, kdy rozdělením České a Slovenské Federativní republiky vznikla samostatná Česká republika. Vlajka je popsána v § 4 takto: „Státní vlajka České republiky se skládá z horního pruhu bílého a dolního pruhu červeného, mezi něž je vsunut žerďový modrý klín do poloviny délky vlajky. Poměr šířky k její délce je 2 : 3.“
Alén Diviš signatura