Bión z Borysthenu
Bión z Borysthenu | |
---|---|
Hlava bronzové sochy, dle dohadu Bióna (nalezeno v r. 1901 ve vraku lodi z římského období poblíž ostrova Antikythéra) | |
Narození | 325 př. n. l.? Borysthenés, starověká řecká osada na severním pobřeží Černého moře |
Úmrtí | 255 př. n. l.? (cca 70 let) Chalkis, Řecko |
Povolání | řečník, spisovatel, kynický filozof |
Období | helénismus |
Žánr | populární filozofické rozpravy |
Témata | etika, satira |
Významná díla | Rozpravy (řec. διατριβαι, diatribai) – nedochováno |
Vlivy | Theofrastos, Theodóros z Kyrény |
Vliv na | Telés z Megary, Horatius, Seneca |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/15/Ancient_Greek_Colonies_of_N_Black_Sea.png/250px-Ancient_Greek_Colonies_of_N_Black_Sea.png)
Bión z Borysthenu (řec. Βίων Βορυσθενίτης, Bíōn Borysthenítēs; asi 325 př. n. l. – 255 př. n. l.)[1] byl starořecký řečník, spisovatel a filozof, představitel hédonického kynismu, autor populárních filozofických přednášek, tzv. diatribní literatury.[2]
Život
Pocházel z Borysthenu, starověké řecké osady na severním pobřeží Černého moře,[pozn. 1] kde se narodil okolo roku 325 př. n. l.[1] Jeho otec byl propuštěncem a živil se prodejem solených ryb. Za manželku si vzal si ženu z nevěstince, hetéru. Když se dopustil celního podvodu, byla celá rodina prodána do otroctví. Mladého Bióna, jenž byl příjemného vzhledu, koupil jakýsi řečník a zřejmě si ho oblíbil, protože mu v závěti odkázal celý svůj majetek. To umožnilo Biónovi, aby se po jeho smrti odstěhoval do Athén a oddal se filozofii.[5]
Seznámil se s učením platónské Akademie a školy kynické, poslouchal Theodóra z Kyrény a Theofrasta.[6] Po způsobu sofistů konal mnohé cesty po helénistickém světě a vyučoval veřejně filozofii, hlavně v Makedonii a na Rhodu.[7] Nějaký čas žil na dvoře makedonského krále Antigona Gonaty.[8] Svá poslední léta prožíval v Chalkidě. Když těžce onemocněl, poslal mu prý král Antigonos dva služebníky, aby o něho pečovali.[6] Zemřel okolo roku 255 př. n. l.[1]
Dílo
Bión byl spíše vzdělaným literátem než ortodoxním příslušníkem některé filozofické školy. Z kynismu převzal kritický poměr k tradiční etice, kyrénská škola ho ovlivnila svým hédonismem.[6] Jako žák Theodóra z Kyrény měl i on kritický vztah k náboženské víře a v důvěrných hovorech prý vykládal „mnoho bezbožného".[9]
Bývá považován za zakladatele tzv. diatribní literatury.[10] Psal filozofické rozpravy, ve kterých pojednával populárním způsobem o různých stránkách praktické etiky.[11] Vynikaly duchaplným stylem a sršely sarkastickými vtipy, Horatius se o nich zmiňuje jako o „hloubavých rozpravách ostrých".[8] [pozn. 2] Bión uměl podle potřeby střídat vážný i humorný tón. Měl mysl pro divadelnost i parodii a dovedl čato rozesmát své posluchače. Eratosthenés o něm řekl, že „první oděl filozofii v květnaté roucho".[13] Je považován za předchůdce Lúkianova.[14] Ve svých diatribách ho napodoboval kynik Telés z Megary (3. stol. př. n. l.).[15]
Ačkoliv Biónovy Rozpravy (řec. διατριβαι, diatribai) byly hojně čteny ještě i v době římského císařství, dochovalo se z nich jen několik názvů a zlomků.[11] Některé vtipné výroky se zachovaly u Stobaia[10] a v díle Diogena Laertia. Když se např. Bióna tázali, kdo zakouší nejvíce úzkostí, odpověděl: „Ten, kdo chce být nejvíce šťasten."[16] Cicero ke zmínce o králi, který si v bolu rval vlasy, dodal: „K tomu vtipně poznamenává Bión, že si ten hloupý král ze zármutku vyškubává vlasy, jako by se plešatostí zármutek zmenšil."[17]
Díváš-li se na svět jako na celek, víc ducha dává najevo ten, kdo neudrží smích, než kdo neudrží slzy, protože se nedá tak hned vyvést z míry povrchním hnutím mysli a v celé té lidské komedii nic nepokládá za velké, nic za vážné, ba ani za hodné politování. Ať si každý postaví před oči důvody našich radostí a našich smutků, jeden vedle druhého, a pochopí pravdivost Biónova výroku, že se všechny lidské záležitosti podobají svým vlastním počátkům a že lidský život nemá víc posvátnosti nebo vážnosti než početí.
Odkazy
Poznámky
- ↑ Za jeho rodiště je v některých zdrojích pokládána osada Pontská Olbia,[3] která byla patrně občas nazývána jménem nedaleké řeky Borysthenés (nynější Dněpr).[4]
- ↑ Horatius, Listy, druhá kniha, 2, 60: „Bioneis sermonibus et sale nigro", ve volném českém překladu „peprné vtipy a hloubavé rozpravy ostré".[12]
Reference
- ↑ a b c BAHNÍK, Václav, ed. et al. Slovník antické kultury. [1. vyd.]. Praha: Svoboda, 1974. 717 s. cnb000160204. S. 99.
- ↑ BRUGGER, Walter aj. Filosofický slovník. Překlad Ladislav Benyovszky et al. 1. vyd. Praha: Naše vojsko, 1994. 639 s. ISBN 80-206-0409-X. S. 521.
- ↑ Díogenés Laertios. Životy, názory a výroky proslulých filosofů. Překlad Antonín Kolář. Vyd. 2. Pelhřimov: Nová tiskárna, 1995. 473 s. ISBN 80-901916-3-0. [Poznámka na str. 183.]
- ↑ Ottův slovník naučný: illustrovaná encyklopaedie obecných vědomostí. 18. díl. V Praze: J. Otto, 1902. 1026 s. cnb000277218. S. 709–710. Dostupné online
- ↑ Díogenés Laertios. Životy, názory a výroky proslulých filosofů. Překlad Antonín Kolář. Vyd. 2. Pelhřimov: Nová tiskárna, 1995. 473 s. ISBN 80-901916-3-0. S. 183.
- ↑ a b c BORECKÝ, Bořivoj a kol. Slovník spisovatelů. Řecko: antická, byzantská a novořecká literatura. Vyd. 1. Praha: Odeon, 1975. 668 s. cnb002111317. S. 159.
- ↑ Ottův slovník naučný: illustrovaná encyklopaedie obecných vědomostí. 4. díl. V Praze: J. Otto, 1891. 1026 s. cnb000277218. S. 80–81.
- ↑ a b SVOBODA, Ludvík ed. a kol. Encyklopedie antiky. 1. vyd. Praha: Academia, 1973. 744 s. cnb000127564. S. 101.
- ↑ Díogenés Laertios. Životy, názory a výroky proslulých filosofů. Překlad Antonín Kolář. Vyd. 2. Pelhřimov: Nová tiskárna, 1995. 473 s. ISBN 80-901916-3-0. S. 186.
- ↑ a b CANFORA, Luciano. Dějiny řecké literatury. Překlad Dagmar Bartoňková. Vyd. 1. Praha: KLP, 2001. 893 s. ISBN 80-85917-69-6. S. 810.
- ↑ a b BORECKÝ, Bořivoj a kol. Slovník spisovatelů. Řecko: antická, byzantská a novořecká literatura. Vyd. 1. Praha: Odeon, 1975. 668 s. cnb002111317. S. 160.
- ↑ HORATIUS, Quintus Flaccus. Vavřín a réva: ódy, epódy, satiry, listy. Překlad Jindřich Pokorný a Rudolf Mertlík. Předmluvu napsala Eva Kuťáková. 1. úplné vyd. Praha: Odeon, 1972. cnb000140078. S. 267 a poznámka na str. 338.
- ↑ Díogenés Laertios. Životy, názory a výroky proslulých filosofů. Překlad Antonín Kolář. Vyd. 2. Pelhřimov: Nová tiskárna, 1995. 473 s. ISBN 80-901916-3-0. S. 185.
- ↑ CICERO, Marcus Tullius et al. Tuskulské hovory. Překlad Václav Bahník. 1. souborné vyd. Praha: Svoboda, 1976. 433 s. cnb000123492. S. 400.
- ↑ BORECKÝ, Bořivoj a kol. Slovník spisovatelů. Řecko: antická, byzantská a novořecká literatura. Vyd. 1. Praha: Odeon, 1975. 668 s. cnb002111317. S. 160 a 578.
- ↑ Díogenés Laertios. Životy, názory a výroky proslulých filosofů. Překlad Antonín Kolář. Vyd. 2. Pelhřimov: Nová tiskárna, 1995. 473 s. ISBN 80-901916-3-0. S. 184.
- ↑ CICERO, Marcus Tullius et al. Tuskulské hovory. Překlad Václav Bahník. 1. souborné vyd. Praha: Svoboda, 1976. 433 s. cnb000123492. S. 151.
- ↑ Seneca. Útěchy. Překlad Václav Bahník. 1. vyd. tohoto souboru. Praha: Odeon, 1977. 269 s. cnb000156160. [Citovaný text je uveden na str. 240–241.]
Literatura
- BORECKÝ, Bořivoj a kol. Slovník spisovatelů. Řecko: antická, byzantská a novořecká literatura. Vyd. 1. Praha: Odeon, 1975. 668 s. cnb002111317.
- Díogenés Laertios. Životy, názory a výroky proslulých filosofů. Překlad Antonín Kolář. Vyd. 2. Pelhřimov: Nová tiskárna, 1995. 473 s. ISBN 80-901916-3-0.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Bión z Borysthenu na Wikimedia Commons
- Bión na webu „leporelo. info" Archivováno 12. 6. 2018 na Wayback Machine.
Dílo 1911 Encyclopædia Britannica/Bion (philosopher) ve Wikizdrojích (anglicky)
Dílo Lives_of_the_Eminent_Philosophers/Book_IV#Bion ve Wikizdrojích (anglicky)
Média použitá na této stránce
Autor: No machine-readable author provided. MapMaster assumed (based on copyright claims)., Licence: CC BY-SA 3.0
Map showing Ancient Greek colonies on the northern coast of the Black Sea.