Bohuslav Balbín
Bohuslav Balbín | |
---|---|
![]() Portrét od Jana Jiřího Heinsche a dílny z roku 1683. | |
Narození | 3. prosince 1621 Hradec Králové ![]() |
Úmrtí | 28. listopadu 1688 (ve věku 66 let) Praha ![]() |
Místo pohřbení | Kostel Nejsvětějšího Salvátora |
Povolání | spisovatel, historik, pedagog, katolický kněz, filozof a geograf |
Alma mater | jezuitská univerzita v Olomouci |
Témata | historiografie, literární historie, literární teorie, divadlo, školství, rétorika, legenda a poezie |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Bohuslav Balbín z Vorličné (latinsky Bohuslav Balbinus; 3. prosince 1621 Hradec Králové – 29. listopadu 1688 Praha[1]) byl český literát, historik, hagiograf a pedagog. Jako kněz, člen jezuitského řádu se účastnil rekatolizace, jako vlastenec[1] se ve své době řadil mezi obhájce českého jazyka. Patří mezi nejvýznamnější osobnosti českého baroka.
Mládí a rodový původ
Bohuslav Ludvík Balbín přišel na svět v nepříliš bohaté, kdysi erbovní, královéhradecké měšťanské rodině jako potomek rytířského rodu Balbínů z Vorličné, doložené v 15. století.[2] Původně se nazývali Škvornicové, pak přibrali jméno Balbinus a po nabytí titulu z Vorličné dle usedlosti u Hradce Králové vzniklo pojmenování Balbínové z Vorličné.[2][3]
Narodil se v tzv. Vodičkovském domě, který později patřil do komplexu jezuitských kolejí, dnes tvoří část Nového Adalbertina.[4] Dům prodala jezuitům 18. června 1636 Bohuslavova matka Zuzana, rozená Vodičková.[5][6]
Roku 1622 jeho otec Lukáš Škvornic náhle zemřel. Matku se sedmi dětmi podporoval nejprve Mikuláš ze Schonfeldtu.[3][7]
Později byl Bohuslav vychováván rodinným přítelem Otou z Oppersdorfu na zámku Častolovice, kam se s matkou přestěhovali.[8][9] Zajímavostí je, že hocha při křtu držel v rukou Albrecht z Valdštejna, který rovněž mohl být jeho kmotrem.[9] Jako chlapec byl Balbín několikrát vážně nemocen a matka ho (ve strachu) zaslíbila staroboleslavské Bohorodičce.[3][7] Bohuslav se uzdravil a nakonec přežil všech šest starších sourozenců. Zajisté i tato okolnost formovala jeho povahu, pevnou víru a úctu ke světcům. Jeho uzdravení bylo pokládáno za zázračné.[6]
V dětství projevoval zájem o četbu a historii. Dle pramenů se naučil brzy číst, v sedmi letech měl údajně třikrát přečtenou Hájkovu Kroniku českou, kterou si velmi oblíbil.[8][9] Vyrůstal v pobělohorském katolickém prostředí, v roce 1631 začal studium u benediktinů v Broumovském klášteře.[10] Po roce přešel na jezuitskou kolej v Jičíně a v patnácti letech vstoupil do řad Tovaryšstva Ježíšova.[11]
Předci
Bohuslav Balbín je v dnešní době pravděpodobně nejznámějším ze svého rodu, avšak i jeho předkové patřili mezi osobnosti českého království.
Prapraděd Jan, bakalář svobodných umění, byl humanistický básník, jehož tvorba byla otištěna ve Veleslavínově kalendáři historickém.[2] Později se stal městským písařem a sekretářem apelačního soudu pro latinské i české expedice.[2] Stal se zakladatelem pražské větve Balbínů.[2] Roku 1553 byl Jan spolu s bratrem Filipem povýšen do stavu vladyckého.[2] Roku 1556 se Jan stal příslušníkem stavu vladyckého dědičně.[2]
Janův bratr Filip založil královéhradeckou větev Balbínů z Vorličné.[2] Byl malířem a vytvořil malby v hradeckém kancionálu.[2] Zastával i úřad hradeckého primátora.[2]
Balbínův pradědeček Jiří působil ve funkci primátora a královéhradeckého královského rychtáře. Roku 1584 byl dědičně povýšen do stavu rytířského, o rok později je doložen jako dárce příspěvku na graduál, v němž se nachází i jeho podobizna.[9]
Otec Bohuslava Balbína Lukáš Škvornic Balbín z Vorličné na Petrovicích byl správcem pardubického panství.[2] V letech 1618 a 1619 úspěšně ubránil pardubický zámek proti povstalým stavům.[2] Jeho bratr Jiří padl roku 1619, když bojoval na straně císaře proti Matyáši Thurnovi.[2][3]
Studium
Bohuslav Balbín studoval v Broumově, Jičíně, Praze, Olomouci, Brně a Kladsku.[7][11] Zde studoval klasické jazyky, literaturu a filosofii, prohloubil se jeho vztah k českým dějinám a vlasti. Při studiu v Olomouci byl Balbín ovlivněn páterem Mikulášem Leczyckým[7], jehož životopis později napsal.[3] O prázdninách pobýval hlavně v Častolovicích, kde doprovázel Otu z Oppersdorfu při loveckých vycházkách a osvojil si tak smysl pro krásy přírody.[6][7]
Církevní dráhu započal Bohuslav Balbín v patnácti letech, kdy se stal novicem brněnské koleje.[7] O dva roky později složil první řeholní sliby v Tovaryšstvu Ježíšovu.[zdroj?]
V osmnácti letech začal studovat filosofii na pražské jezuitské koleji Klementinu.[7] Studoval v napjaté době. Roku 1639 zažil drancování Čech švédskou armádou.[11] Po dosažení bakalářského titulu učil na gymnáziu u sv. Klimenta, aby poté, dle pravidel řádu, mohl pokračovat ve studiu teologie.[zdroj?]
Když Švédové roku 1642 plenili Moravu, Balbín obhajoval doktorát.[11] V témže roce provázel po Čechách španělského církevního pedagoga Rodriga de Arriagu.[3] Šest let poté se zúčastnil obrany Prahy.[7][9] Když hrozil útok švédských vojsk, přihlásil se Balbín ihned do akademického praporu a pod vedením svého profesora, jezuity Jiřího Plachého, udatně hájil Karlův most.[9] Ve studentském praporu bojoval také malíř Karel Škréta a lékař Jan Marek Marků. Při obraně Staroměstské mostecké věže byl Bohuslav Balbín zraněn.[3][11]
Literární, pedagogická a misionářská činnost
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/28/Bohuslav_Balbin_%281621%E2%80%931688%29_pic02_crop.jpg/220px-Bohuslav_Balbin_%281621%E2%80%931688%29_pic02_crop.jpg)
Roku 1646 o korunovaci Ferdinanda IV. vydal Balbín svůj první spisek Legatio Apollinis coelestis ad universitatem Pragensem etc.[3][7] Nejednalo se však ještě o dějepisnou práci, ale o veršované dílo v duchu soudobého humanismu. Balbín sice zprvu psal latinské básně a i později toho nezanechal, ale postupně v jeho tvorbě nabyly naprosté převahy práce dějepisné.[11] Roku 1650 poslední švédské oddíly konečně opustily Čechy,[12] Balbín byl týž rok vysvěcen na kněze,[1][7] získal titul mistra svobodných umění a filozofie[6][7] a na vlastní žádost se na několik příštích let stal misionářem.[1][11]
Misionářská činnost
Po skončení studií působil Balbín rok na Rychnovsku a rok na Žambersku jako misionář.[6][7] Během této doby měl pro Církev získat do 1500 mužův.[7] Poté byl přeložen na pedagogickou dráhu, protože prý u něj jeho nadřízení neshledávali horlivost ostatních misionářů.[7]
Pedagogická činnost
K pedagogické činnosti měl Balbín vynikající schopnosti.[7] Byl výborným a svědomitým učitelem.[7] Ve svých žácích se snažil podporovat lásku k vlasti a národu.[7] Pedagogickou činností strávil celkem 13 let, vyučoval v Kladsku, Praze, Jindřichově Hradci, Brně, Českém Krumlově a Jičíně.[6][7]
V roce 1661 byl zbaven oprávnění pracovat s mládeží a umístěn do svérázné izolace. Hrozilo mu i vyloučení z řádu.[10] Tradičně historikové předpokládali, že šlo o následek nepřátelského postoje jeho nadřízených k Balbínovu vlastenectví, popřípadě obavy jeho nadřízených, že Balbínovy kroky popuzují významné šlechtice a dobrodince řádu. Historikové Jan Kučera a Jiří Rak vyslovili hypotézu, že důvodem mohla být Balbínova pedofilní, případně homosexuální orientace.[10][13] Dostupné prameny ovšem nejsou nijak konkrétní a umožňují rozličné spekulace.[14]
Vlastenectví
Bohuslav Balbín bývá veřejností nezřídka vnímán v duchu havlíčkovských představ o jezuitech, tedy jako typického katolického kněze pobělohorské habsburské doby, která se snažila o germanizaci Čech.[zdroj?] Přitom Balbín si uvědomoval nebezpečí, které českému jazyku a kultuře hrozí,[zdroj?] a snažil se proti tomu bojovat.[zdroj?] V době svého misionářského a učitelského působení sbíral staré české knihy, listiny a jiné písemnosti nikoli za účelem spálení, ale k dokumentaci národní historie.[zdroj?] Např. ještě za svých studií teologie navštívil Balbín královskou knihovnu,[zdroj?] do níž byly před nedávnem převezeny rožmberské rukopisy z Třeboně.[zdroj?] Mezi nimi nalezl vzácný rukopis známý jako Chval Mariánských (Mariale Arnesti),[zdroj?] jehož autorem prý byl první pražský arcibiskup Arnošt z Pardubic.[zdroj?] Balbín navrhl, že rukopis přepíše, což mu bylo dovoleno.[zdroj?] Opisováním tohoto rukopisu se zabýval i v době švédského vpádu do Prahy, kdy byla celá královská knihovna Švédy zničena.[zdroj?] Díky Balbínovi se ze všech rukopisů zde uchovávaných zachránil jen Mariale Arnesti.[15] Sám Balbín o tomto říká: „Kolik já sám zachránil jsem knih a rukopisů, které již odvezeny byly na pepř židovský!“[16] V dějepisné oblasti působil i na své žáky. Jako učitel byl Balbín oblíbený.[zdroj?] Uznával také autory, kteří kvůli svému vyznání museli emigrovat, např. Pavla Stránského a jeho dílo Respublica Bojema.[17]
V roce 1645 v Třeboňském archivu také znovuobjevil významnou svatováclavskou Kristiánovu legendu "Život a umučení svatého Václava a jeho babičky svaté Ludmily".
Balbínovo vlastenectví se nelíbilo nadřízeným. Často napadal nejvyššího zemského úředníka, místodržitele Bernarda Ignáce Jana z Martinic. I proto musel později opustit Prahu. Bořita z Martinic a Bohuslav Balbín se vskutku neměli v oblibě. Bořita z Martinic totiž zastavil tisk Balbínova Výtahu z českých dějin, údajně z důvodů národních, politických a dynastických. Nejvyšší purkrabí nebyl trnem v oku jen Balbínovi. Např. i patriotická zemská aristokracie Bořitu obviňovala ze zrady české země. Bylo mu vytýkáno slabošství či přílišná ústupnost dvoru v otázkách hospodářských a společenských zájmů české šlechty.
Dějepisecká činnost
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d6/Balbin_deska.jpg/220px-Balbin_deska.jpg)
Po zákazu pedagogické činnosti ho jezuité pověřili, aby sepsal historii řádu v českých zemích, s tímto úkolem ale Balbín spokojen nebyl. Napsal jen část historie jičínské koleje a teprve v roce 1680 se k historii jezuitů vrátil spisem o dějinách pražské koleje.[11]
Chtěl se raději věnovat českým dějinám. Napsal knihu Výtah z dějin českých (Epitome rerum Bohemicarum), která zahrnovala dobu od počátků křesťanství v Čechách do roku 1526. Dlouho bojoval s cenzurou (hlavně s nejvyšším purkrabím), aby Výtah mohl vyjít.[11] Tím si však u nejvyšších církevních a státních míst nepolepšil, a byl přeložen do Klatov. V tomto, dá se říci vyhnanství, byl Balbín pod ochrannými křídly svého bývalého žáka Františka Oldřicha hraběte Kinského, prezidenta nad apelacemi. Mezitím byl Výtah poslán ke zkoumání do Říma ke generálovi řádu i do Vídně k císaři Leopoldu I. Cenzoři Výtahu vytýkali kritiku uherského krále Matyáše pro jeho nevděk vůči Jiřímu z Poděbrad a pro válku, kterou s Čechy na vyzvání papežovo vedl. Dále se cenzorům nelíbila Balbínova chvála Boleslava I., Karla IV. a Jiřího z Poděbrad, přičemž prý autor málo mluví o rodě rakouském. I Balbínovo odsouzení neúměrného zvyšování daní by mohlo být, dle mínění jednoho z cenzorů, nebezpečné. Konfliktní byl i jeho výrok v souvislosti s císařem a králem Ferdinandem II.: „Nepravdu psáti jsem se nenaučil, pravdu psáti se neodvažuji.“[3] Historicky je Výtah tak významný proto, že je přehledem dějin českých zemí od časných křesťanských dob do doby Balbínovy, přičemž Balbín tu využil obrovské množství známých i méně známějších českých i cizích pramenů.[zdroj?]
V Klatovech v rozmezí let 1672–1673 Balbín na popud svého přítele Tomáše Pešiny z Čechorodu napsal Rozpravu na obranu jazyka slovanského, zvláště pak českého (Dissertatio apologetica pro lingua Slavonica, praecipue Bohemica).[6] Toto anonymně vydané, opět latinsky psané dílo se později stalo vzorem obrozeneckého úsilí, ve své době však bylo, stejně jako jiné Balbínovy spisy, zakázáno pro přílišné vlastenectví i údajné protivládní názory. Balbín zde hájí právo na vlastní jazyk, odsuzuje odrodilou šlechtu a nesouhlasí s vládní politikou, která odstraňuje český jazyk z úřadů, škol i kostelů. Dílo je zakončeno modlitbou, aby „svatý Václav nedal zahynouti nám i budoucím“. „Obrana“ byla vydána teprve v době národního obrození roku 1775 Františkem Martinem Pelclem, ale latinsky.[6] Česky vyšly úryvky v roce 1850 ve Slovanu, později v Národě; celý spis vyšel česky roku 1869 v překladu Emanuela Tonnera.[3][18] „Obrana“ je dnes Balbínův nejznámější spis.
V roce 1676 se Balbín konečně vrátil do Prahy. Výtah byl Římem shledán nezávadným, i císařský knihovník Petr Lambecius se o něm vyjádřil pochvalně a doporučil, aby se s vydáním již neotálelo. Dílo vyšlo v roce 1677.[3][11]
O tři roky později vydává Bohuslav Balbín první díl svého hlavního díla – Rozmanitosti z historie Království českého (Miscellanea historica regni Bohemiae), Balbín plánoval celkem 30 svazků svých Rozmanitostí, ale do své smrti stihl dokončit pouze část a stačil vydat pouze 10 svazků.[6][10] Dílo, ačkoli je napsáno v rekatolizačním duchu, vypovídá zcela jasně o Balbínově lásce k národu, vlasti a jejím dějinám.[zdroj?] Kniha první Liber naturalis pojednává o přírodopise země české. Kniha druhá Popularis je o jejich obyvatelích, kniha třetí Chorographicus o místopisu, v knize Hagiographicus neboli Bohemia sancta shrnul Balbín informace o 134 českých světcích, blahoslavených, mučednících a jejich zázracích. Následuje kniha Parochialis čili Sacer dotalis o farách a záduší, dále Episcopalis o pražském arcibiskupství, Regalis je o českých panovnících, a Epistolaris se zmiňuje o státoprávních listinách. Dvě knihy jsou věnovány genealogii české šlechty. Tento rodopis vydal podruhé spolu s vlastními dodatky roku 1770 Josef Diesbach.[zdroj?] Součástí Rozmanitostí je i Kniha o soudech a úřadech zemských království českého (Liber curialis seu de magistratibus et officiis curialibus regm Bohemiae). Pojednání o českém ptactvu v Rozmanitostech bývá jmenováno jako jedno z nejvýznamnějších českých historických ornitologických děl a Balbínův řádový bratr Jan Viktorín (Joannes Victorinus) bývá považován za prvního českého ornitologa.[19] V Balbínově pozůstalosti byla nalezena práce o českých kulturních dějinách Učené Čechy (Bohemia docta).[6] Učené Čechy náleží k Balbínovým nejzáslužnějším dílům, a to kvůli zachycení celé literární historie a dalších kulturních snah v Čechách.[zdroj?]
Bohuslav Balbín je také autorem knih o církevních dějinách, o životě Jana Nepomuckého i jiných svatých.[11] Napsal dílo, v němž líčí popis a dějiny míst zasvěcených Panně Marii v zemích Koruny české. Spolu s přítelem a žákem Tomášem Pešinou z Čechorodu je Balbín autorem dnes už vžitého názvu Dalimilova kronika.[zdroj?] Balbínův životopis Jana Nepomuckého si také zaslouží být podrobněji zmíněn. Zasloužil se totiž o popularizaci Jana z Pomuku, významné osobnosti z doby Václava IV.[zdroj?] Bohuslav Balbín shromáždil existující prameny, pověsti i lidové zkazky, ze kterých vznikla nepomucká legenda.[zdroj?] Při heuristice Balbínovi pomohli především svatovítští kanovníci Tomáš Pěšina z Čechorodu a Jan Dlouhoveský.[zdroj?]
Nepomuckého životopis byl napsán pro velkou mezinárodní sbírku Životy svatých roku 1670.[zdroj?] Balbínovy legendy využila roku 1729 jako oporu papežská kanonizační bula. V případě posuzování životopisu Jana Nepomuckého z hlediska dějepisného je nutné si uvědomit, že Balbín sám se na své dílo díval jako na legendu, která se může volně doplnit.[zdroj?] Není to tedy striktně historický spis, což mu bylo později vytýkáno. I přes historické nepřesnosti, např. datum světcovy smrti, je však Balbínův spis důležitou českou památkou.[zdroj?]
Pro své žáky napsal Balbín roku 1655 sbírku epigramů Examen melissaeum (Včelí roj) a roku 1666 příručku poetiky a rétoriky Verisimilia humanorum disciplinarum, o jedenáct let později následovaný dílkem Auxilia poetices.{[20]} Pro žáky je také určeno dílo Quaesita oratoria (Otázky řečnictví) z roku 1677.[10] O životě arcibiskupa Arnošta z Pardubic pojednává kniha Vita venerabilis Arnesti primi archiepiscopi Pragensis z roku 1664[3]. V Origines illustrissimorum comitum de Guttenstein, ubi refertur Vita B. Hroznatae zpracovává Balbín původ hrabat z Guttensteinu a dokazuje, že hrabata tohoto rodu pocházejí z rodu blahoslaveného Hroznaty[zdroj?]. Bohuslav Balbín psal i básně[11], vydal sbírku, pojmenovanou Examen melissaeum[zdroj?]. Poslední dokončenou prací Bohuslava Balbína je Život důstojného otce Mikuláše Leczyckého (Vita vener. P. Nicolai Lancicii)[zdroj?].
Veškerá Balbínova tvorba je charakterizována dvěma póly: pravověrným katolicismem a loajalitou k Habsburkům na jedné straně, srdečnou láskou k vlasti, jejímu jazyku a kultuře na straně druhé.[zdroj?]
Závěr života
Pracoval až do posledního možného okamžiku, než byl roku 1687 stižen mrtvicí,[1][9] ochrnul a mohl psát pouze levou rukou.[9] Nakonec mu zbyla jen možnost využívat služeb písaře.[9][11] Měsíc před smrtí si navíc stěžoval příteli na zhoršující se zrak a obával se oslepnutí.[21]
Zemřel čtyři dny před svými 67. narozeninami dne 29. listopadu 1688 okolo osmé hodiny večerní. Je pochován v kryptě kostela sv. Salvátora v Praze.[22][23]
Souhrn díla
Psal výhradně latinsky. Uvědomoval si svízelnou situaci českého národa a literatury a snažil se ji řešit. Snažil se psát proti necitlivé rekatolizaci a germanizaci, za tyto názory byl pronásledován.
- Legatio Apollinis coelestis ad universitatem Pragensem etc. – vydáno při příležitosti korunovace Ferdinanda IV. českým králem (1646). Za tento spis byl poslán do „vyhnanství“ do Klatov.
- Epitome rerum Bohemicanum – Výtah z dějin českých
- Dissertatio apologetica pro lingua Slavonica, praecipue Bohemica – Rozprava na obranu jazyka slovanského, zvláště pak českého. Známé též pod názvem Balbínova obrana. Přesvědčuje zde o schopnosti češtiny a snaží se o její vzkříšení. Toto dílo za Balbínova života tiskem nevyšlo, šířilo se opisem. Poprvé je vydal až František Martin Pelcl, latinsky, v roce 1775.
Dále vydal popis tří hlavních poutních míst v Českém království, zasvěcených zázračným sochám Panny Marie:
- Diva Vartensis – v dolním Slezsku ve Vartě
- Diva Turzanensis – v Tuřanech na jižní Moravě (Kostel Zvěstování Panny Marie)
- Diva Montis Sancti – Svatá Hora u Příbrami (na knize spolupracoval Jiří Kruger)
Díla historická, politická a životopisná:
- Origines Comitibus de Guttenstein – původ hrabat z Guttenštejna
- Vita venerabilis Arnesti – život arcibiskupa Arnošta z Pardubic
- Miscellanea historica regni Bohemiae – Směs rozprav o dějinách českých, vycházelo od roku 1679. Dílo bylo rozvrženo do dvou částí, z nichž každá měla mít deset knih. Některé části vyšly až po jeho smrti.
- I. část (dekáda)
- Liber naturalis – o přirozené povaze země České, čili o přírodopise země České
- Liber popularis – o obyvatelích
- Liber chorographicus – místopis
- Liber hagiographicus – též Bohemia sancta – o svatých
- Liber parochialis – též Sacer dotalis – o farách
- Liber episcopalis – o pražském arcibiskupství
- Liber regalis – o panovnících
- Liber epistolaris – sbírka listin
- Bohemia docta – Učené Čechy, vyšlo až roku 1777, zabývá se zde českými kulturními a literárními dějinami
- II. část (dekáda) nebyla napsána celá
- První dvě knihy jsou věnovány genealogii české šlechty
- Liber curialis seu de magistratibus et officiis curialibus regni Bohemiae – Kniha o soudech a úřadech království českého
- I. část (dekáda)
Učebnice:
- Quaesita oratoria
- Verisimilia humaniorum disciplinarum
Poezie:
- Examen Mellisaeum – doslova Roj včel, sbírka satirických epigramů
Dostupné online:
- BALBÍN, Bohuslav. Život svatého Jana Nepomuckého, pražského chrámu metropolitního u sv. Víta kanovníka, kněze a mučedníka. Stará Říše na Moravě: Antonín Ludvík Stříž, 1914. Dostupné online.
Nová vydání
- BALBÍN, Bohuslav. Bohuslava Balbína Rozprava na obranu jazyka slovanského, zvláště pak českého. [s.l.]: Spolek pro vydávání laciných knih českých, 1869. 152 s. Překlad Emanuel Tonner
- BALBÍN, Bohuslav. Život svatého Jana Nepomuckého, pražského chrámu metropolitního u sv. Víta kanovníka, kněze a mučedníka. [s.l.]: Antonín Ludvík Stříž, 1914. 79 s. Překlad Antonín Ludvík Stříž
- BALBÍN, Bohuslav. Krásy české země. [s.l.]: Památník národního písemnictví, 1970. 56 s.
- BALBÍN, Bohuslav. Krásy a bohatství české země. [s.l.]: Panorama, 1986. 352 s. Překlad Helena Businská, úvodní studie Zdeňka Tichá
- BALBÍN, Bohuslav. Pamětní nápis. [s.l.]: Vyšehrad, 1988. 148 s. Překlad Josef Hejnic
- BALBÍN, Bohuslav. Rozprava krátká, ale pravdivá. [s.l.]: Odeon, 1988. 214 s. Překlad Milan Kopecký
- BALBÍN, Bohuslav. Rukověť humanitních disciplín. Praha: Koniasch Latin Press, 2006. 696 s. ISBN 80-85917-75-0.
- BALBÍN, Bohuslav. Tuřanská Madona, neboli, Historie původu a zázraků veliké matky Boha i lidí Marie, jejíž ctihodná socha, nalezená v trní blízko Brna, označená nebeským světlem, je velkými zástupy lidí uctívána, nyní poprvé důst. p. Bohuslavem Aloisem Balbínem z Tovaryšstva Ježíšova sepsaná léta 1658 s povolením představených. Brno: Facta Medica, 2010. 267 s. ISBN 978-80-904260-8-5.
- BALBÍN, Bohuslav. Rozmanitosti z historie Království českého. Praha: Academia, 2017. 616 s. ISBN 978-80-200-2637-8. Z latiny přeložil Jiří A. Čepelák, edičně připravil Stanislav Komárek, komentáři opatřili Stanislav Komárek, Václav Cílek a Jiří A. Čepelák.
Odkazy
Reference
- ↑ a b c d e KODELKOVÁ, Jarmila; KOUDELKA, František. KDO BYL KDO v našich dějinách do roku 1918 [online]. Kdo byl kdo [cit. 2008-01-12]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2020-05-31.
- ↑ a b c d e f g h i j k l m ŠIMEK, Josef. Balbínové z Vorličné. In: Ottův slovník naučný. Praha: J. Otto, 1890. Dostupné online. Díl 3. S. 144–145.
- ↑ a b c d e f g h i j k l LEBROVÁ, Dobromila. Bohuslav Balbín z Vorličné – 320. výročí úmrtí. Pozitivní noviny. 2008-11-29. Dostupné online.
- ↑ http://web2.mmhk.cz/cz/Magistrat/zpravodaj/_2001_25/cl25.html?synchronize=1[nedostupný zdroj]
- ↑ ŠVANDOVÁ, Jolana. Staré město dům od domu [online]. Hradec Králové, 2001-10-23 [cit. 2008-01-12]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2009-02-21.
- ↑ a b c d e f g h i j CODR, Milan; ŘEZÁČ, Tomáš. Přemožitelé času sv. 12. Praha: Mezinárodní organizace novinářů, 1989. Kapitola Bohuslav Balbín, s. 53–57.
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n o p q r TONNER, Emanuel. Balbín. In: Ottův slovník naučný. Praha: J. Otto, 1890. Dostupné online. Díl 3. S. 142–144.
- ↑ a b AUGUSTA, Pavel. KDO BYL KDO v našich dějinách do roku 1918. Praha: Libri, 1999. ISBN 80-85983-94-X.
- ↑ a b c d e f g h i ŠVANDRLÍK, Richard. Bohuslav Balbín a naše kyselky [online]. Hamelika.cz, rev. 2008-01-08 [cit. 2008-01-12]. Dostupné online.
- ↑ a b c d e Bohuslav Balbín SJ. www.advojka.cz [online]. [cit. 2021-01-24]. Dostupné online.
- ↑ a b c d e f g h i j k l m Jesuit.cz. www.jesuit.cz [online]. [cit. 2021-01-24]. Dostupné online.
- ↑ KOLEKTIV AUTORŮ. Československé dějiny v datech. Praha: Nakladatelství Svoboda, 1986. Kapitola České země v 17.–18. století (1648–1781), s. 192.
- ↑ VESELÝ, Josef. Toulky českou minulostí: Bohuslav Balbín. Český rozhlas [online]. 2005-04-18 16:12 [cit. 2008-11-23]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2008-10-22.
- ↑ SVATOŠ, Martin. Bohuslav Balbín SJ: Český Livius i Quintilian. A2 [online]. 2007-02-28 [cit. 2023-02-07]. Čís. 9. Dostupné online. ISSN 1801-4542.
- ↑ HOUŠKA, Petr Alkantara František; BERÁNEK, Karel; SLÁDEK, Miloš. Františkánský klášter v Hájku v literatuře 17. a počátku 18. století. Příprava vydání Miloš Sládek; redakce Vladimír Přibyl; ilustrace Zdirad J. K. Čech. Unhošť: Římskokatolická farnost u kostela sv. Petra a Pavla v Unhošti, 2000. Dostupné v archivu pořízeném dne 2009-11-16. Kapitola Bezpečnost místa svatého před starého hada jedovatostí aneb Hájek v literatuře 17. a počátku 18. století a dvě kázání z jubilejní slavnosti roku 1723, s. 26–27. Archivováno 16. 11. 2009 na Wayback Machine.
- ↑ BALBÍN, Bohuslav. Krásy a bohatství české země. [s.l.]: Panorama, 1986. 352 s. S. 20.
- ↑ BALBÍN, Bohuslav. Krásy a bohatství české země. [s.l.]: Panorama, 1986. 352 s. S. 16.
- ↑ TONNER, Emanuel. Připomenutí překladatele. In: BALBÍN, Bohuslav. Rozprava na obranu jazyka slovanského, zvláště pak českého. Praha: nákladem Spolku pro vydávání laciných knih českých, 1869. s. VII–XV. Dostupné online.
- ↑ Stanislav Komárek: Ptáci v Čechách v letech 1360–1890 aneb tajemství rytíře von Sacher-Masocha, Academia, Praha, 2007
- ↑ Ottův slovník naučný. V Praze: J. Otto, 1890. Dostupné online. S. 143.
- ↑ NOVOTNÁ, Michaela. Bohuslav Balbín: Poznámky k jeho dílu, především k tzv. Rozpravě. Brno, 2011 [cit. 2020-10-10]. Bakalářská práce. Masarykova universita. Vedoucí práce Michaela Soleiman. s. 8. Dostupné online.
- ↑ Historie kostela – Kostel Nejsvětějšího Spasitele (Salvátora) [online]. [cit. 2008-01-12]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2007-10-10.
- ↑ Chrám svatého Salvátora [online]. Tiscali [cit. 2008-01-12]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2007-02-16.
Literatura
- BENEŠ, Josef. Ač zemřeli ještě mluví: Medailony českých katolických vlasteneckých kněží. Praha: Česká katolická charita, 1964. 449 s. S. 34–41.
- ČERNÝ, Jiří; HOLEŠ, Jan. Kdo je kdo v dějinách české lingvistiky. 1. vyd. Praha: Libri, 2008. 739 s. ISBN 978-80-7277-369-5. S. 38–40.
- Dějiny české literatury. 1., Starší česká literatura / Redaktor svazku Josef Hrabák. 1. vyd. Praha: Československá akademie věd, 1959. 531 s. S. 463–465; 470–471.
- FORST, Vladimír, a kol. Lexikon české literatury: osobnosti, díla, instituce. 1. A–G.. Praha: Academia, 1985. 900 s. ISBN 80-200-0797-0. S. 120–123.
- HAUBELT, Josef. České osvícenství. Praha: Nakladatelství Svoboda, 1986. S. 76–89.
- KOMÁREK, Stanislav, Jezovitova jiná tvář. Bohuslav Balbín jako biolog, ĎaS 2009, č. 12, s. 20–23.
- KVĚTOŇOVÁ-KLÍMOVÁ, Olga. Styky Bohuslava Balbína s českou šlechtou pobělohorskou. ČČH, 32 (1926), s. 497–541.
- REJZEK, Antonín. P. Bohuslav Balbín T.J: jeho život a práce. Praha: Dědictví sv. Prokopa, 1908. 465 s. Dostupné online.
- VONDRA, Roman. Bohuslav Balbín: (1621–1688). Historický obzor, 2009, 20(11/12), s. 276–279. ISSN 1210-6097.
- VOŠAHLÍKOVÁ, Pavla, a kol. Biografický slovník českých zemí: 2. sešit: B–Bař. Praha: Libri, 2005. 154–264 s. ISBN 80-7277-252-X. S. 191–193.
- VEČERKA, Radoslav. Slovník českých jazykovědců v oboru bohemistiky a slavistiky. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, 2013. 341 s. ISBN 978-80-210-6265-8. S. 12.
Související články
- Česká barokní literatura
- Seznam českých spisovatelů
- Dvaasedmdesát jmen české historie
- Biskupské gymnázium Hradec Králové
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Bohuslav Balbín na Wikimedia Commons
Autor Bohuslav Balbín ve Wikizdrojích
Osoba Bohuslav Balbín ve Wikicitátech
Balbin ve Vlastenském slovníku historickém ve Wikizdrojích
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Bohuslav Balbín
- Seznam prací v Bibliografii dějin českých zemí (Historický ústav AV ČR)
- Bohuslav Balbín v cyklu České televize Dvaasedmdesát jmen české historie
- Bohuslav Balbín v Českém rozhlase A2
- Český Livius. Historie.cs [online]. Česká televize, 2022-01-08 [cit. 2022-01-21]. Dostupné online.
- Bohuslav Balbín v Biografickém slovníku českých zemí
Média použitá na této stránce
Autor: Sir Iain, eagle by N3MO, Licence: CC BY-SA 3.0
Banner of the Holy Roman Empire, with the arms of Austria.
Bohuslav Balbín (1621–1688)
Pametni deska na Bohuslava Balbina na bazilice Sv. Vaclava ve Stare Boleslavi
Autor: Ergane, Licence: CC BY-SA 3.0
Předmětem tohoto obrázku je kulturní památka České republiky evidovaná
v Ústředním seznamu kulturních památek pod rejstříkovým číslem:
Autor: Jan Jiří Heinsch and workshop , Licence: CC BY 4.0
Portrét Bohuslava Balbína z roku 1683