Buřil, Švagerka a spol. Kukleny, továrna na kovové zboží, elektrotechnické závody, slévárna kovů, zvonárna
Buřil, Švagerka a spol. Kukleny, továrna na kovové zboží, elektrotechnické závody, slévárna kovů, zvonárna | |
---|---|
Základní údaje | |
Datum založení | 1919 |
Osud | ukončení výroby (1930) |
Sídlo | Kukleny, Československo |
Charakteristika firmy | |
Oblast činnosti | slévárenský a strojírenský |
Služby | výroba kovového zboží, elektrotechnických strojů, zvonů apod. |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Buřil, Švagerka a spol. Kukleny, továrna na kovové zboží, elektrotechnické závody, slévárna kovů, zvonárna byla firma, jež vznikla v roce 1919 a její náplň se po celou její existenci rozšiřovala. Známá byla zejm. díky výrobě velmi kvalitních zvonů, jež nalezneme po kostelech v celém bývalém Československu. Zanikla roku 1930 a do jejích prostor se nastěhovala opravna automobilů značky Tatra.
Historie
Tato firma, vzniklá v roce 1919[1] a jejíž hlavou byl Antonín Buřil, vyráběla zvony ze zvonoviny, harmonicky laděné a s originální výzdobou, a to vždy podle pokynů státního památkového úřadu. Zprvu jen pro blízké okolí, ale výborná jakost zvonoviny, překrásný zvuk, ladění a velmi dokonalé technické provedení zvonů zanedlouho firmu proslavila i ve vzdálenějších místech, a tak mohla směle konkurovat všem zvonařským podnikům od nás i ze zahraničí. Její práce byla mnohokrát oceněna, např. zlatou medailí na kraj. výstavě v Pelhřimově (1926) a na Zemské výstavě v Kroměříži (1925). Původně však šlo jen o továrnu na kovové zboží a zámečnickou dílnu.
27. října 1920 firma požádala o povolení přístavby zámečnické dílny čp. 156. 4. března 1922 Buřil zažádal o povolení k přístavbě sušicí pece a o umístění parního kotle a postavení ležatého parního stroje o síle 6 HP. 16. března 1922 udělila okresní politická správa firmě Buřil a Švagerka koncesi na elektrotechnickou činnost. 30. března 1922 bylo zažádáno a 20. dubna téhož roku povoleno zřízení krámu v čp. 175. 22. dubna 1922 byla podána žádost o povolení stavby kotelny a komínu k přístavbě u čp. 156. Tehdy zvonárna zaměstnávala kolem 60 lidí. 28. června 1922 byly na firmu převedeny domy dědiců Plakvicových čp. 167, 177, 187, 156, 174, 176 a pozemky č. kat. 618/2, 618/3, 613/5, 613/6, 613/9 a 298 (Buřil byl manželem Švagerkové, nemanželské dcery Plakvicovy). 30. června 1922 nebylo firmě povoleno přistavět k čp. 156 přízemní budovu, jelikož dle usnesení obecního zastupitelstva měly být hlavní třídy v Kuklenách zastavěny budovami nejméně jednopatrovými. 19. července 1922 bylo firmě nařízeno, aby nájemníkům poskytla dostatek místa na dvoře a že nesmějí prádlo a peřiny věšet na ulici. 10. srpna 1922 získala povolení ke stavbě plotu do ulice proti strojírně. Následně 21. října 1922 zažádal Buřil o povolení k umístění malého parního kotle s postavením ležatého parního stroje o síle 6 HP k vytápění dílen a jako rezervy pro případ poruchy elektrického vedení. Též byla postavena udírna a krám v čp. 156 (zažádáno 26. srpna 1922).
8. května 1923 se firma zúčastnila komunální výstavy při pražském vzorkovém veletrhu, ale již 7. června téhož roku se nachází v konkurzu. Správcem konkurzní podstaty se stal dr. Homoláč z Kuklen. Navíc byl Buřil 19. června 1923 zbaven členství v obecním zastupitelstvu. 25. února 1924 se uskutečnilo komisionelní šetření ohledně schválení dílen na č. kat. 613/15. 2. května téhož roku bylo firmě povoleno postavit kolnu, stáj, vážní domek s váhou a oplocení parcel č. kat. 613/2, 613/6, kde bylo následně zřízeno skladiště uhlí a dřeva. 14. května 1924 bylo kuklenskou městskou radou povoleno, aby při stavbě plotu do Masarykovy třídy mohla místo betonových pilířů postavit zděné se zacementováním spár.[2] 27. června 1924 byl tovární objekt firmy Buřil, Švagerka a spol. označen čp. 156a. 2. prosince 1924 byla povolena stavba skladiště hliněných forem při domě čp. 156 (první povolení bylo uděleno již v červnu téhož roku[3]) a prádelny. Téhož roku byla firma několikrát vyzývána, aby dala do pořádku přilehlý chodník, zbourala nevzhledné boudy a zřídila smetiště, aby nájemníci nesypali popel a odpadky na chodník za hotelem. Náprava se však nekonala, protože firmě byly adresovány opětovné výzvy i následujícího roku.
4. dubna 1925 se v továrně konala komise ve věci parního kotle a sušicí pece, která skončila udělením povolení k užívání. V témže měsíci bylo vyhověno stížnosti firmy Buřil, Švagerka a spol. v Kuklenách na zákaz zamřížování oken u domu čp. 174 v Kuklenách.[4] V červnu 1925 povolila okresní politická správa přeměnu bytů v čp. 175 na kanceláře a skladiště. Krátce poté se mění název firmy na Buřil a Riss.[1] 19. října 1925 nebylo firmě povoleno bourání domu čp. 174. Ta ovšem získala alespoň povolení k užívání skladiště hliněných forem. Následně však podala stížnost k zemskému správnímu výboru. 2. listopadu 1925 okresní politická správa udělila firmě Buřil a Riss povolení k zřízení zvonárny a tavicí pece při továrně čp. 156. Následujícího roku se píše, že z továrny vyšlo již na 400 zvonů, přičemž největší z nich vážil 30 q a byl umístěn v kostele sv. Michala v Olomouci. Zároveň došlo k povolení užívání přestavěného domu čp. 175. Roku 1927 byly opraveny fasády na domech čp. 167, 176 a 177. Městem též nevyhověno žádosti o povolení k svedení dešťové vody do rygolu na státní silnici. Následujícího roku firma obdržela povolení ke stavbě slévárny a brusírny. V roce 1930 bylo povoleno zřízení záchodů, pavlače a studny u domů čp. 167, 178, 177 a 187. Nastává strmý pád, dochází k zastavení výroby a v dubnu 1932 započaly závody Tatra s přestavbou bývalé slévárny a soustružny firmy Buřil a Riss na správkárnu automobilů, jak jim bylo v roce 1930 povoleno.[5]
Reference
- ↑ a b Ludvík Domečka a František Ladislav Sál, Královéhradecko, I. dílu 1. část. Místopis soudního okresu královéhradeckého, Hradec Králové 1928, str. 99
- ↑ Štít, Hradec Králové 22. května 1924, str. 2
- ↑ Rozhledy, Hradec Králové 4. července 1924, str. 4
- ↑ Rozhledy, Hradec Králové 1. května 1925, str. 7
- ↑ Rozhledy, Hradec Králové 15. dubna 1932, str. 6