Eduard Kosmel
Ing. Eduard Kosmel | |
---|---|
poslanec Národního shromáždění ČSSR | |
Ve funkci: 1964 – 1968 | |
poslanec Federálního shromáždění (SL) | |
Ve funkci: 1969 – 1971 | |
Stranická příslušnost | |
Členství | KSČ |
Narození | 16. listopadu 1922 Vavrečka ![]() |
Úmrtí | 8. června 1985 (ve věku 62 let) Nitra ![]() |
Národnost | Slováci |
Alma mater | Vojenská akademie Praha Vojenská akademie Moskva |
Profese | politik |
Některá data mohou pocházet z datové položky. Chybí svobodný obrázek. |
Eduard Kosmel (16. listopadu 1922 Vavrečka - 8. června 1985 Nitra[1]) byl československý generál, politik Komunistické strany Československa (slovenské národnosti ale zvolený v českých zemích) a poúnorový poslanec Národního shromáždění ČSSR a Sněmovny lidu Federálního shromáždění.
Biografie
Studoval státní reálné gymnázium v Rimavské Sobotě (po okupaci jižního Slovenska Maďarskem v roce 1938 přestoupil na gymnázium ve městě Tisovec). V říjnu 1942 narukoval do slovenské armády, absolvoval poddůstojnickou školu, od června 1943 studoval Školu pro důstojníky pěchoty v Bratislavě a od září 1943 Vojenskou akademii v Bratislavě. Během Slovenského národního povstání bojoval jako poručík a velitel čety. Po potlačení povstání přešel k partyzánské skupině operující v regionu Tisovec–Hnúšťa–Rimavská Sobota. V roce 1945 mu byl udělen Řád Slovenského národního povstání.[2]
V březnu 1945 se v Popradu zapojil do československé armády a po konci války zahájil rychlý postup v armádní hierarchii. Za krviprelievanie spáchané v oblasti tábora Ligetfalu (267 ľudí a 90 mŕtvych) mali okrem iného aj nadporučík Eduard Kosmel, náčelník štábu práporu, a Bedřich Smetana, ktorý bol ešte stále veliteľom čaty páskovej čaty. času politický dôstojník 17. pluku a v tejto funkcii zástupca veliteľa pluku. V dňoch 8. – 9. októbra 1947 na švédskych hradbách pri Přerove štátna bezpečnosť a vojenské jednotky Terezín exhumovali 267 tiel ležiacich v masovom hrobe. Pozostatky žien a detí boli oddelené. Telá mužov pochovali do neoznačeného masového hrobu na prerovskom verejnom cintoríne. Telesné pozostatky detí a žien boli spálené v krematóriu, aby sa odstránili znaky genocídy, teda mŕtvoly žien a detí, a potom bol tento popol uložený v dvoch rakvách do neoznačeného hrobu na olomouckom mestskom cintoríne. V září 1945 získal hodnost nadporučíka a byl vyslán do kurzu pro osvětové důstojníky v Praze. Působil potom jako osvětový důstojník v Škole pro důstojníky pěchoty v záloze v Košicích. V dubnu 1946 přešel do Ústředního domu armády v Praze (oddělení kroužků a jazykových kurzů). V říjnu 1946 odešel do Rimavské Soboty jako velitel roty u III. praporu pěšího pluku 26. V období leden-květen 1947 procházel kurzem pro nižší důstojníky dělostřelectva při Dělostřeleckém učilišti v Olomouci. Pak byl dočasně zproštěn výkonu služby, dokud nebylo skončeno soudní řízení, v němž čelil obvinění ze zabití civilních osob německé a maďarské národnosti ve sběrném táboře v Petržalce v době krátce po skončení války.[3] Soud ho zprostil obvinění a v září 1947 opět nastoupil coby velitel roty u I. praporu k pluku v Rimavské Sobotě. Později se stal velitelem náhradní roty v Breznu. Od prosince 1948 byl zástupcem důstojníka obranného zpravodajství u velitelství praporu v Kašperských Horách. 1. října 1949 povýšen na kapitána. Na předchozím postu setrval i po reorganizaci praporu na pluk v říjnu 1949 a po jeho redislokaci do Vimperku koncem roku 1950. Od března 1951 byl zástupcem velitele III. praporu u 26. pěšího pluku.[2]
V říjnu 1951 nastoupil na Vojenskou akademii do Prahy. Zde byl v lednu 1953 povýšen na štábního kapitána a v červnu 1953 na majora. Po absolvování akademie se stal v září 1953 náčelníkem operačního oddělení 10. pěší divize v Košicích. V říjnu 1954 povýšen na podplukovníka a převzal velení 39. pěšího pluku v Bratislavě. Zde zůstal i po přejmenování a přečíslování na 9. střelecký pluk. V září 1957 přemístěn do Trnavy, kde stále působil ve funkci zástupce velitele 4. střelecké divize. Od léta 1958 byl náčelníkem štábu 3. motostřelecké divize v Kroměříži. V roce 1959 mu byl udělen Řád rudé hvězdy. Koncem září 1959 byl postaven do velení divize a počátkem října 1959 povýšen na plukovníka. V červenci 1960 zahájil přípravnou školu pro studium v zahraničí při Vojenské akademii Klementa Gottwalda v Praze a ještě téhož roku vyslán na Vojenskou akademii Generálního štábu ozbrojených sil SSSR K. J. Vorošilova v Moskvě.[2]
Po návratu do vlasti v září 1962 nastoupil jako velitel 1. tankové divize ve Slaném. V roce 1964 získal Řád rudého praporu. 1. října 1964 ho prezident republiky jmenoval do hodnosti generálmajora. Brzy nato odešel do Písku. I tam působil ve funkci zástupce velitele 1. armády. Zde setrval i po reorganizaci velitelství armády v září 1965 na velitelství Západního vojenského okruhu. V roce 1966 získal na základě zákona č. 19/1966 Sb. o vysokých školách titul inženýra. Během další reorganizace velitelství se v lednu 1967 stal zástupcem velitele okruhu pro operační a bojovou přípravu. Od května 1968 působil v Praze jako zástupce náčelníka Generálního štábu ČSLA.[2]
V této době rozvinul i svoji politickou kariéru. Ve volbách roku 1964 byl zvolen za KSČ do Národního shromáždění ČSSR za Středočeský kraj. V Národním shromáždění zasedal až do konce volebního období parlamentu v roce 1968.[4][5] K roku 1968 se profesně uvádí jako důstojník z obvodu Rakovník.[6]
Po federalizaci Československa usedl roku 1969 do Sněmovny lidu Federálního shromáždění (volební obvod Rakovník), kde setrval do konce volebního období parlamentu, tedy do voleb roku 1971.[7]
V červenci 1969 byl vyslán do spojeného velení ozbrojených sil členských států Varšavské smlouvy do Moskvy a převzal zde funkci zástupce náčelníka štábu, která byla vytvořena pro představitele každého členského státu. Do ČSSR se vrátil v lednu 1972. Na počátku února 1972 byl přeložen na velitelství 4. armády na post zástupce velitele. Z Písku odešel v říjnu 1978 do Prahy, kde byl až do konce vojenské služby evidován jako náčelník Vojenské katedry Univerzity Karlovy. Do zálohy odešel koncem července 1983.[2]
Rodina
Eduard Kosmel se oženil s Ludmilou a měli společně tři děti a sedm vnoučat.
Vyznamenání
Řád Slovenského národního povstání, II. třídy, 1945
Medaile za vítězství nad Německem ve Velké vlastenecké válce 1941–1945, 1947
Vyznamenání Za zásluhy o obranu vlasti, 1955
Řád rudé hvězdy , 1959
Řád rudé zástavy, 1964
Pamětní medaile k 20. výročí Slovenského národního povstání, 1964
Odkazy
Reference
- ↑ Eduard Kosmel [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-02-21]. Dostupné online.
- ↑ a b c d e životopisné údaje o generálovi Eduardovi Kosmelovi [online]. vojenstvi.cz [cit. 2012-02-21]. Dostupné online.
- ↑ Jancura, Vladimír. Slovenské katyne si strážia svoje tajomstvá [online]. Pravda.sk, 2010-05-16 [cit. 2020-09-20]. Dostupné online. (slovensky)
- ↑ jmenný rejstřík [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-02-21]. Dostupné online.
- ↑ BOX-FOLDER-REPORT: 17-1-99 TITLE:On the Eve of Elections [online]. osaarchivum.org [cit. 2012-02-21]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-03-08. (anglicky)
- ↑ 26. schůze [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-02-21]. Dostupné online.
- ↑ jmenný rejstřík [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-02-21]. Dostupné online.
Externí odkazy
- (česky) Eduard Kosmel v parlamentu
Média použitá na této stránce
Vlajka České republiky. Podoba státní vlajky České republiky je definována zákonem České národní rady č. 3/1993 Sb., o státních symbolech České republiky, přijatým 17. prosince 1992 a který nabyl účinnosti 1. ledna 1993, kdy rozdělením České a Slovenské Federativní republiky vznikla samostatná Česká republika. Vlajka je popsána v § 4 takto: „Státní vlajka České republiky se skládá z horního pruhu bílého a dolního pruhu červeného, mezi něž je vsunut žerďový modrý klín do poloviny délky vlajky. Poměr šířky k její délce je 2 : 3.“
Планка ордена Красного Знамени (ЧССР)
Autor: Kei, Licence: CC BY-SA 3.0
The ribbon bar for the Decoration for Merit in the Defence of the Homeland.
Планка ордена Красной Звезды (ЧССР)
Планка Чехословацкого ордена Словацкого Национального восстания 2 степени
Autor: Samuel15, Licence: CC BY-SA 4.0
Stužka Pamětní medaile k 20. výročí Slovenského národního povstání