Eduard Petiška
PhDr. Eduard Petiška | |
---|---|
Narození | 14. května 1924 Praha ![]() |
Úmrtí | 6. června 1987 (ve věku 63 let) Mariánské Lázně ![]() |
Místo pohřbení | Hřbitov v Brandýse nad Labem |
Pseudonym | E.P., Alois Formánek, [zdroj?] Petřík |
Povolání | spisovatel, jazykovědec, básník, překladatel a dramatik |
Národnost | česká |
Alma mater | Univerzita Karlova |
Manžel(ka) | Alena Petišková |
Děti | Martin Petiška |
Příbuzní | MUDr. František Petiška (bratr) Bedřich Reiterer (bratr) Eduard Petiška ml. (vnuk) Kristýna Petišková (vnučka) |
„Původcem lásky bývá strach ze ztráty. Když někoho máme rádi, přijímáme ho jako součást sebe, ačkoli tajně víme – a raději o tom moc nepřemýšlíme – že se při některém a kdovíjakém chybném kroku může zase od nás oddělit, a pak nás bude míň o tu část, kterou jsme už pokládali za sebe sama.“ | |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. Chybí svobodný obrázek. |
Eduard Petiška (14. května 1924 Praha – 6. června 1987 Mariánské Lázně) byl český spisovatel, je autorem více než devadesáti titulů. Jeho knihy byly přeloženy do několika desítek jazyků[1] a staly se populární i v zahraničí.[2][3] Celkové prodeje jeho děl přesáhly hranici osmnácti milionů kusů.[4][5][6] Mezi jeho nejznámější díla patří Staré řecké báje a pověsti a příběhy o Krtkovi. Eduard Petiška je otec spisovatele Martina Petišky.
Petiška zasáhl do mnoha žánrů jako básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel. Od roku 2013 vycházejí jeho díla také v elektronické podobě v edici sebraných spisů Eduarda Petišky, z nichž jsou některá k dispozici zdarma ke stažení a řadí se k nejstahovanějším českým e-knihám. Jeho dílo bylo vyznamenáno řadou cen, byla po něm nazvána planetka.[7]
Rodina
Pocházel z rodiny s bohatou kulturní tradicí. Od dětství používal dva mateřské jazyky, češtinu a němčinu.[8] To mu umožnilo, v letech zákazu publikování, vytvořit rozsáhlé překladatelské dílo.[1]
Jeho otec František Petíška (1883 Praha) byl (stejně jako jeho dědeček Václav) poštovním úředníkem v Praze.[9] Prošel první světovou válkou, v níž léta strávil v Rusku, uměl krásně vyprávět a byl velkým čtenářem i milovníkem knih. Byl spolužákem Jaroslava Haška, se kterým sedal v lavici (Hašek použil Petiškovo jméno do svého díla).[10] Později pracoval v Dělnické úrazové pojišťovně spolu s Franzem Kafkou a účastnil se předčítání Kafkových prací v kroužku jeho prvních posluchačů.[10]
Matka Adéla, rozená Adeline Winandt (1892 Berlín), provozovala v Praze na Novém Městě v ulici Na rybníčku čp. 1640/II obchod s konfekcí poté, co se ve dvaceti letech vzdala zamýšlené dráhy operní pěvkyně. Ze strany jejího rodu zřejmě přešly umělecké sklony i na syna. Psala verše i prózu. Její otec Franz byl litografem v Berlíně a jeho dědeček pocházel ze staré nizozemsko-německé malířské rodiny; matka (Eduardova babička) Františka Fanny, rozená Pitsch se narodila roku 1864 v Berlíně do německé rodiny, jako vdova se třemi dcerami je doložena od roku 1912 na Smíchově.[11] Dědeček Franz jako litograf (grafik) působil v různých zemích. V rodině byla řada malířů, zdobili např. freskami i severočeské kostely, strýc Oskar Winandt odešel do cizinecké legie.[zdroj?]
Otcova rodina pocházela z Českého ráje, někteří působili jako správci zámků (Sychrov a Hrubá Skála) šlechtického rodu Rohanů, s nimiž udržovali dobré vztahy, což zavdalo příčiny k nepodloženým domněnkám o možném příbuzenství.[12]
Celá rodina byla hudebně nadaná, jak jeho matka, tak on sám měli absolutní hudební sluch, a nebýt druhé světové války, byl by z něj nejspíše herec nebo operní zpěvák, neboť složil již zkoušky na konzervatoř. Nenastoupil na ni kvůli nacistické okupaci a byl pracovně nasazen jako soustružník v čelákovické Volmanově továrně.[zdroj?]
Mladší bratr František Petiška byl literárně činný při svém lékařském povolání, psal povídky i verše pod pseudonymem František Vinant a po deset sezón vystupoval v Divadle Járy Cimrmana.[13] Jeho předčasná smrt v roce 1980 je reflektována ve filmu Nejistá sezóna.
Život
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fa/Eduard_Peti%C5%A1ka-hrob%2C_H%C5%99bitov_Brand%C3%BDs_nad_Labem_05.jpg/220px-Eduard_Peti%C5%A1ka-hrob%2C_H%C5%99bitov_Brand%C3%BDs_nad_Labem_05.jpg)
Od dětství jej lákaly příběhy a osudy. Nejprve byl posluchačem (z vyprávění jeho babičky vznikla později jeho známá kniha Sedmikráska, obsáhlá sbírka německých pohádek), později byl velkým čtenářem. A už ve svém dětství začal s literárními pokusy.[14]
Po roce 1945 nastoupil na Filozofickou fakultu Univerzity Karlovy, kde vystudoval srovnávací literaturu u profesora Václava Černého, spolu s germanistikou, navštěvoval však i jiné přednášky – např. u profesora Jana Mukařovského z estetiky, profesora Karla Chotka z národopisu, profesora J. B. Čapka. Navštěvoval i přednášky z medicíny a dalších oborů.
Po osvobození se okamžitě zapojil i do kulturního života, nejprve, ještě za svých studentských let, jako básník. Začal publikovat v oblasti prózy, poezie, psát do novin, překládat, byl aktivní v Umělecké besedě, přátelil se s dalšími umělci, spolupracoval s filmem a rozhlasem.
Vedle toho se zapojil do společenského života jako aktivní člen Syndikátu českých spisovatelů. S Konstantinem Bieblem plánoval natáčení „filmových básní“, jakýchsi předchůdců dnešních videoklipů, psal také do dětských časopisů i do novin.
Tyto aktivity byly po Únoru 1948, tedy v jeho čtyřiadvaceti letech, náhle přetrženy. V roce 1948 se oženil, manželka Alena (za svobodna Štědrá) byla učitelka, pocházela ze starého učitelského rodu, byla mu do konce života velkou oporou a spolupracovnicí, vytvářela harmonické prostředí, ve kterém mohlo jeho dílo vzniknout. O svém životě napsala vzpomínky, které jsou volně k dispozici na Wikimedia Commons.[15]
Jejich syn, spisovatel Martin Petiška, byl otci častou inspirací a je dohledatelný i v jeho díle (Martínkova čítanka, Jak se Martínek ztratil).[16][17]
Měl řadu významných přátel v uměleckých kruzích, zvláště se stýkal s umělci, kteří byli v padesátých letech, stejně jako on, na okraji společenského postavení. Např. spisovatelé Jaroslav Seifert, František Hrubín, Bohumil Hrabal, Emanuel Frynta a mnozí další. Z malířů především Jiří Kolář, Kamil Lhoták, Zdeněk Miler, Karel Teissig, Vladimír Komárek, Zdeněk Sklenář, Vilém Plocek, kteří ilustrovali jeho knihy, dále Cyril Bouda, Helena Zmatlíková a další.[17]
V padesátých letech vznikl v jeho bytě v Brandýse nad Labem neoficiální klub, kde se jeho přátelé stýkali, četli si své práce a mohli se navzájem seznamovat s novými cestami moderního umění. Jako nekomunista měl uzavřenou cestu k významným funkcím, o to více měl otevřenou cestu k práci.[17]
Je pohřben na hřbitově v Brandýse nad Labem.
V roce 2016 mu městská část Praha 5 udělila čestné občanství in memoriam.[18]
Tvorba
V období padesátých let, kdy nemohl vydávat pro dospělé, se přeorientoval na tvorbu pro děti, ve které pokračoval až do konce svého života – O jabloňce, O dětech a zvířátkách, Pohádkový dědeček, Jak krtek ke kalhotkám přišel, Krtek a autíčko, Birlibán, Martínkova čítanka. Tvořil i pro mládež – Staré řecké báje a pověsti, Příběhy, na které svítilo slunce, Příběhy tisíce a jedné noci, Čtení o hradech, zámcích a městech. Petiškova „rozsáhlá tvorba básnická i prozaická se svojí nadčasovou kvalitou řadí k předním dílům české literatury 2. poloviny 20. století, a dočkala se řady vydání i překladů do světových jazyků.“[19]
Právě v těchto oblastech se stal jedním z nejznámějších a nejvýznamnějších autorů české literatury a získal si i široký mezinárodní ohlas.
Postupně ale zasáhl svým dílem i do dalších kategorií ve kterých byl oceňován už za svého života. Jako (výběr děl):
- básník – Okamžiky, Na prázdná místa, Ovidiova rodina, Podzimní deník
- romanopisec – Než uzrají muži, Soudce Knorr, Průvodce mladého muže manželstvím, Srdce, ve kterém bydlím
- novelista – Malá podmínka štěstí, Cesta do země Lidivoni, Atlantic, Kamej, Proměny Jakuba Vinanta
- povídkář – Svatební noci, Nejlepší život, Svět plný lásky, Třicet manželek a jiné lásky
- esejista – Malá cesta k velkým dětem, Světadíl dětství
- zamyšlení, úvahy a aforismy – Věty o životě, štěstí a naději, Jarní věty, Podzimní věty
- dramatik – Loupežnice
- významný editor – A. V. Šmilovský, Viktor Dyk, Emanuel Frynta, František Hrubín, Zlatý věnec – výbor z dětské četby minulých pokolení, Nový zlatý věnec, Deset německých novel
- germanista – Čtení o J. W. Goethovi, Goethe v Čechách a Čechy v Goethovi
- překladatel – Gotthold Ephraim Lessing, Johann Wolfgang von Goethe, Heinrich Heine, Günter Grass, životopis amerického prezidenta Roosevelta od Emila Ludwiga.[20]
Patřil tak mezi autory, kteří obsáhli svým dílem různé literární žánry a psali pro všechny věkové kategorie a ve svých dílech dosáhli pozoruhodného ohlasu.
Na konci své umělecké dráhy byl při autogramiádách obklopen dlouhým zástupem čtenářů, kteří si nechávali někdy zapisovat do knih už třetí věnování – první napsal před lety babičce, druhé její dceři a nyní stála u jeho stolku vnučka, která žádala o třetí věnování do své oblíbené knížky.
Báje a pověsti
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6e/Gustave_Moreau_006.jpg/220px-Gustave_Moreau_006.jpg)
Petiška se zabýval mytologií a kulturou starověkých národů i českými dějinami. Jeho převyprávění jsou zasazená do širšího vzdělávacího rámce, nezaměřují se na pouhou deskripci, nalézáme zde patrnou snahu o vylíčení životních postojů a charakterových rysů lidské přirozenosti, které zůstávají stejné napříč dějinami i kulturami. V dávných pravdách a lžích se reflektují a vybarvují i ty současné.
Staré řecké báje a pověsti
Jde pravděpodobně o jeho nejznámější knihu. Autor, který v začátcích komunistické totality nevěřil, že se mu ještě v životě podaří vydat knihu pro dospělé, ji proto pojal, jak později sděloval, jako „román o životě v Čechách“, o českých zoufalstvích a nadějích, tedy jako klíčový román, kde jednotliví bozi představovali jednotlivé politiky a postoje.
V tomto archetypickém pojetí antické látky zřejmě spočívá její mezinárodní úspěch, není to jen převyprávění antických mýtů, je to jednolitá zpráva o lidském životě a charakteru, tato zpráva je srozumitelná ve všech jazycích, do kterých kniha byla přeložena a vydávána (v němčině, angličtině, italštině, nizozemštině, finštině, ruštině, maďarštině, estonštině atd.). Jen ve Francii dosáhla pětadvaceti vydání do roku 2011 a stala se školní četbou.[1] V České republice se dlouhodobě řadí k nejprodávanějším a nejpůjčovanějším knihám vůbec.[21] V současné době je vydávána v tištěné podobě s původními ilustracemi Václava Fialy a v elektronické podobě.
Autorovo dílo se dělí už před knihou Staré řecké báje a pověsti do dvou základních větví: do literatury pro dospělé a do literatury pro děti a mládež, z nich se každý směr opět dělí na další odvětví, pokrývá se tak celý úsek čtenářského věku, čtenářských zájmů.
Dá se říci, že Staré řecké báje a pověsti jsou úhelným kamenem jeho tvorby. Z titulu, o který jiní autoři neprojevili zájem, protože se jim zdál příliš pracný a bezvýznamný, se stal základní bod, z něhož vyšel na svou literární dráhu, na které se stal oblíbeným vypravěčem. Jak pro děti, tak pro dospělé, vyprávěl o tísni i radosti, věrnosti i zradách, o marnosti i možném naplnění času, jaký je člověku na jeho životní pouti (zdánlivě krátké, ve skutečnosti plné možností) přisouzen.
Staré mezopotámské báje a pověsti
Obsahují čtyři základní mezopotámské příběhy, které byly klíčové pro utváření kultury mezopotámské, ale jejím prostřednictvím i řady dalších. V tištěné podobě vychází, spolu se starými egyptskými bájemi a pověstmi a s Příběhy starého Izraele, v souborném vydání pod názvem Příběhy, na které svítilo slunce. V elektronické podobě vychází v souborném vydání pod názvem Starověké báje a pověsti.
Staré egyptské báje a pověsti
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Rembrandt_Harmensz._van_Rijn_079.jpg/220px-Rembrandt_Harmensz._van_Rijn_079.jpg)
Ve starých egyptských bájích a pověstech se vracíme po stupních staletí zpátky do dob před několika tisíci lety, kdy staří Egypťané uctívali boha slunce, ale také do doby počátků velkolepého stavitelského umění, řemesel a do doby počátků lékařské vědy a astronomie, k pramenům lidské vzdělanosti.
Obsahuje převyprávění vůbec nejstarších bájí a pověstí, které se zrodily v Říši na Nilu. Vybrané desatero příběhů představuje úvod do egyptské mytologie. V tištěné podobě vychází, spolu se starými mezopotámskými bájemi a pověstmi a s Příběhy starého Izraele, v souborném vydání pod názvem Příběhy, na které svítilo slunce. V elektronické podobě vychází v souborném vydání, spolu se Starými mezopotámskými bájemi a pověstmi a Příběhy starého Izraele, pod názvem Starověké báje a pověsti.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f4/Cassim.jpg/220px-Cassim.jpg)
Příběhy starého Izraele
Ve čtrnácti příbězích starého Izraele předkládá ve čtrnácti kapitolách starozákonní židovský výklad dějin izraelského národa. Je zachycen od stvoření světa Jahvem (židovskou podobou Hospodina) přes vyvedení Izraelitů z Egypta a stavbu Jeruzalému až po babylonské zajetí Židů. V tištěné podobě vychází, spolu se Starými mezopotámskými bájemi a pověstmi a s Příběhy starého Izraele, v souborném vydání pod názvem Příběhy, na které svítilo slunce. Vyšla také samostatně pod názvem Příběhy starého Izraele. V elektronické podobě vychází v souborném vydání, spolu se Starými mezopotámskými bájemi a pověstmi a Starými egyptskými bájemi a pověstmi, pod názvem Starověké báje a pověsti.
Příběhy tisíce a jedné noci
Specifické zpracování Tisíce a jedné noci středověké arabské anonymní sbírky lidových pohádek, bajek, anekdot a dalších příběhů.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b0/Jan_Hus_at_the_Stake.jpg/170px-Jan_Hus_at_the_Stake.jpg)
Staré české báje a pověsti
Nové převyprávění českých dějin. Vychází také pod názvem Čtení o hradech a pod názvem Čtení o hradech, zámcích a městech, atd.
Báje dvacátého století
Jedná se o soubor povídek i o jedno z posledních autorových děl, zaměřené na lidské osudy a příběhy, v různých dějinných i kulturních etapách; které, i přes různost prostředí, zůstávají v jádru podobné, ponořují se do nitra individuálního světa a hledají smysl lidského putování. Příběhy se odehrávají ve dvacátém století a jsou zaměřené na dospělé čtenáře. V tištěné podobě vyšlo pod názvem O motýlu, který zpíval: Báje dvacátého století.
Reflexe Petiškova významu po roce 1987
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/46/Eduard_Petiska.png/220px-Eduard_Petiska.png)
Zemřel náhle, tak jak o tom psal v jedné ze svých básní (Jak by chtěl básník zemřít), během každoročního léčebného pobytu v Mariánských Lázních, 6. června roku 1987. Na domě č. p. 5 v Karlovarské ulici, ve kterém v Mariánských Lázních pobýval, je nyní umístěna pamětní deska s jeho portrétem sochaře Reona Argondiana.[22]
Na devadesát svazků literárního díla, které zanechal, zůstává z podstatné části stále živé, vychází stále znovu v tištěné i elektronické podobě a je vydáváno v mnoha překladech, jeho texty vyšly ve třiceti jazycích, mj. čínsky, japonsky, arabsky, vietnamsky… Bližší přehled původních i přeložených děl je uveden v knize „Eduard Petiška. Bibliografie“, kterou zpracovala Věra Vladyková, vydané ve dvou vydáních nakladatelstvím Odeon v roce 1999 a dostupné on-line.[1]
Po sametové revoluci bylo jeho dílo vyznamenáno řadou cen, mimo jiné Platinovou knihou,[23] cenou Rudolfa II. a medailí Franze Kafky.[24] Na jeho počest byla nazvána planetka,[7] městská knihovna v Brandýse nad Labem nese jeho jméno,[25] byly po něm pojmenovány ulice,[26][27] každoročně je udělována Cena Eduarda Petišky.[24]
V roce 2014 se u příležitosti 90. výročí autorova narození uskutečnilo několik akcí na jeho připomínku, např. Rok Eduarda Petišky.[28]
V roce 2016 mu bylo uděleno čestné občanství Prahy 5 in memoriam.[29]
V roce 2017 byla ku příležitosti 30 let od jeho úmrtí uspořádána výstava Eduard Petiška známý – neznámý.[30]
V roce 2018 byl v anketě v rámci oslav 100 let vzniku České republiky vybrán občany v Brandýse nad Labem jako největší osobnost v historii města.
V roce 2019 mu byla na hradě Valdštejn odhalena pamětní deska,[3] připomíná ho i deska na Hrubé Skále. V Českém ráji připomíná autorovy pobyty také pamětní deska na Šteklově hotelu na Hrubé Skále.
V roce 2020 byl zapsán do České databanky rekordů za nejvíce dedikací autorských knih milované osobě.[31] Eduardu Petiškovi byly také odhaleny pamětní desky v Rakousku a Itálii. O jeho životě byly natočeny tři dokumentární filmy s využitím původních záběrů, které Petiška v padesátých letech dvacátého století natáčel a v nichž o autorovi hovoří jeho syn Martin Petiška.[4]
Dílo
Beletrie
- Oči vzlétajícího času (BB 1946)
- Alenka jde spát (leporelo, 1947)
- Pražské orchestry (BB 1947)
- Pohádky pro nejmenší (BB 1948, pod pseudonymem Petřík)
- Sedm Mamlasů (P pro děti, 1948)
- Jede traktor, jede… (B pro děti, 1949)
- Slunce (BB 1949)
- O jabloňce (leporelo, 1954)
- O dětech a zvířátkách (PP pro děti, 1955)
- Jak se Martínek ztratil (PP pro děti, 1956)
- Kam se schoval nůž (leporelo, 1957)
- Okamžiky (BB 1957)
- Pohádkový dědeček (PP pro děti, 1958)
- Staré řecké báje a pověsti (zpracování pro mládež, 1958; rozšířeno 1964)
- Děvčata a řeka (R pro mládež, 1959)
- Birlibán (P pro děti, 1959)
- Jak krtek ke kalhotkám přišel (P pro děti, 1960)
- Než uzrají muži (R 1960)
- Sedmikráska (převyprávění německých pohádek, 1960; rozšířeno 1984)
- Mezi dvěma řekami. Návštěva v Polabí (P pro ml., 1960)
- A Midsummer Night’s Dream (angličtina, text k fotografiím z Trnkova filmu Sen noci svatojánské, pro děti, 1960, překlad J. Layton, též německy a francouzsky)
- Birlibán jde do školy (P pro děti, 1962)
- Čekám na tebe (BB 1962)
- Pomerančové šaty (R 1962)
- Hotel pro cizince (PP 1964)
- Na prázdná místa (BB 1964)
- Příběhy, na které svítilo slunce (převyprávění pro mládež, 1967; 1. část samostatně s titulem Báje a pověsti starého Egypta a Mezopotámie, 1979; 2. část samostatně s titulem Příběhy starého Izraele, 1990)
- Soudce Knorr (R 1967)
- Ovidiova rodina (BB 1968)
- Hrdinův pátek (R 1968)
- Golem a jiné židovské pověsti a pohádky ze staré Prahy (převyprávění pro mládež, 1968)
- Louskáček (pohádka, anglicky s titulem The Nutcracker 1968, též německy a francouzsky; česky: 1969, pod pseudonymem František Petřík)
- Příběhy tisíce a jedné noci (převyprávění, 1971)
- Čtení o hradech (PP pro mládež, 1971; společně se Čtením o zámcích a městech s titulem Čtení o hradech, zámcích a městech, 1984; s titulem Z pokladnice příběhů Království českého, 1994)
- Martínkovy pohádky (1971)
- Martínkova čítanka (pohádky a PP pro děti, 1971; rozšířeno s titulem Martínkova čítanka a dvě klubíčka pohádek, 1977)
- Prométheova paměť (BB 1971)
- Svatební noci (PP 1972)
- Stříbrné dobrodružství (P pro děti, 1973)
- Nejlepší život (PP 1973)
- Byl jednou jeden krtek (pohádky, 1974; zde: Jak krtek ke kalhotkám přišel, Krtek a autíčko, ilustrace Zdeněk Miler)
- Už si čtu pohádky (1974)
- Pověst o domově (P 1974)
- Půjdeme si pro pohádku (1975)
- Štěstí, noc a hvězdy (R 1975);
- Loupežnice (D, rozmnož., 1976, i prem.)
- Helenka a Princezna (P pro děti, 1977)
- Báje a pověsti starého Egypta a Mezopotámie (1979, 1. část knihy Příběhy, na které svítilo slunce);
- Čtení o zámcích a městech (PP pro ml., 1979; společně se Čtením o hradech s titulem Čtení o hradech, zámcích a městech, 1984)
- Svět plný lásky (PP 1979); Bylo jednou jedno loutkové divadlo (pohádky, 1980)
- O ptáku Nohovi (pohádka, 1980)
- Pohyb květin a jiné radosti a potíže (PP 1981)
- Průvodce mladého muže manželstvím (R 1981)
- Alenčina čítanka (pohádky a PP pro děti, 1982)
- Čtení o hradech, zámcích a městech (PP pro mládež, 1984, obsahuje: Čtení o zámcích a městech a Čtení o hradech)
- Míšovo tajemství (P pro děti, 1984)
- O motýlu, který zpíval (PP 1984)
- Anička malířka (P pro děti, 1985)
- Olin a lišky (P pro děti, 1986)
- Anička a básnička (P pro děti, 1987)
- Třicet manželek a jiné lásky (PP 1987)
- Podzimní deník (BB 1989)
- Vůně hvězd (PP autobiograf. pro ml., 1989)
- Příběhy starého Izraele (1990, 2. část knihy Příběhy, na které svítilo slunce)
- Srdce, ve kterém bydlím (R 1990)
- Neviditelná Zuzanka (P pro děti, 1993)
- Anička a flétnička (P pro děti, 1995)
- Krtek a autíčko (pohádka 1997; poprvé v souboru Byl jednou jeden krtek, 1974)
- Věty o lásce a štěstí (aforismy, 1999, ed. E. Martin)
- Cesta do země Lidivoni (P 1999; vydání zastaveno 1968)
- Pohádková babička (PP pro děti, 2001)
- Atlantic (P 2002)
- Kamej (P 2002)
- Krtek a kalhotky (leporelo 2002)
- Proměny Jakuba Vinanta (P 2004)
- Třicet manželek a jiné lásky (PP 2005; původní autorova koncepce)
- O nejbohatším vrabci na světě (P pro děti, 2006)
Výbory
- Uprostřed (BB 1967)
- Písně pro tebe (BB 1974)
- Večeře s milionáři a jiné události (PP 1979)
- Svatební noci… a jiné lásky (BB, PP 1983)
- Velká cesta k malým dětem (EE 1984, ed. Alena Štědrá)
- Z pokladnice příběhů království českého (1994, ed. Alena Bláhová)
- Dobrodružství malých cestovatelů (PP pro děti, 2003, ed. Alena Peisertová)
Souborná vydání
- Knihy pro děti a mládež (Albatros, 1968–1974, 6 sv.)
Překlady
- Emil Ludwig: Roosevelt (1947)
- G. Büchner: Vojcek (1947, s Rudolfem Vápeníkem)
- Georg Weerth: Písně a satiry (1952, s R. Vápeníkem)
- H. Heine: Německo. Zimní pohádka, Atta Troll, Almansor (1953) + Německo. Zimní pohádka (1956; části in H. Heine: Písně a lamentace, 1966, ed. L. Kundera) + Básně (1958)
- F. C. Weiskopf: Cesta do Kantonu (1953) + Pokušení (1954)
- G. E. Lessing: Hry, básně, bajky, epigramy (1954, s B. Mathesiem, též ed.) + Moudrý Nathan (rozmnož., 1954)
- Wolfgang Joho: Cesta z osamělosti (1955)
- Friedrich Wolf: Světla nad zákopy (1955, s Helenou Helceletovou)
- Werner Ilberg: Náš Heine (1956)
- J. W. Goethe: Výbor z poezie (1973, s dalšími, též ed.)
Příspěvky ve sbornících a almanaších
- Malý koncert. Sto nejkrásnějších českých sonetů (1963, ed. F. Hrubín)
- Povídka 1962 (1963, ed. K. Drábková)
- Mým snem jsi prošla. Z moderní milostné poezie české (1969, ed. Vladimír Karfík)
- Píseň o rodné zemi. Třicet let české prózy (1975)
- Kavkaz básníků a bájí (1979, ed. R. Parolek)
- Anečka iz pervogo A i drugije (Moskva 1983, zde E. Petiška: Serebrjanoje oblako (Stříbrné dobrodružství))
- Vesmír básníka. Sborník k 75. výročí narození národního umělce Františka Hrubína (1985, ed. Zdeněk Heřman)
- Živý proud. Česká povídka 1945–1985 (1986, ed. J. Valouch)
- Ach, ta láska nebeská (1992, 2. rozšíř. vyd., ed. J. Štroblová, Z. Heřman)
- Potrhlá Andula. České moderní pohádky (1996, ed. Jiří Tušl)
- Čítanka plná dobrodružství (1997, ed. Vladislava Jůzlová, Roman Karpaš, O. Škrbel)
- O vodnících a mořských bytostech (2000, ed. Z. Kovaříková)
Uspořádal a vydal
- A. V. Šmilovský: Za ranních červánků a jiné povídky (1953) + Za ranních červánků (1957) + Červený deštník a jiné obrázky (1959)
- Zlatý věnec (1961, s F. Hrubínem, J. Kolářem a E. Fryntou, E. P. též verše k jednotlivým oddílům)
- Deset německých novel (1962)
- Nový zlatý věnec (1967, s dalšími)
- F. Hrubín: Dětem (1974)
- Viktor Dyk: Dobré slovo příštím (1982)
Záznamy na zvukových nosičích
- Kouzelné pohádky J. Bohdalové 1–3 (MC, 1992, úprava, režie + scénář Ivan Chrz)
- Krtečkova dobrodružství (MC + CD, 2000, úprava Hana Doskočilová, režie Jan Fuchs, vypráví Marek Eben)
- Řecké báje a pověsti 1, 2 (MC + CD; r. + scénář Tomáš Vondrovic, výběr J. Tušl)
- Příběhy starého Izraele (CD, režie Jitka Škápíková, čte Miroslav Táborský)
- Zhudebněné pohádky Eduarda Petišky
Osobnosti o Eduardu Petiškovi
„ | Čtu si o hradech, zámcích a městech s velikou radostí! | “ |
— Rafael Kubelík[1] |
„ | …děkuju Vám za vše, přátelsky tisknu Vám ruce. Mám Vás rád – tak i tak. Myslím zvláště na Vaše verše, které jsou tak líbezně moudré, plaché i přitom statečné. Jsou tak čisté a věru nemají pranic společného s tou mnohomluvností, která teď zaplňuje celé sloupce... | “ |
— Jaroslav Seifert (z korespondence)[1] |
Odkazy
Reference
- ↑ a b c d e f Eduard Petiška: Monografie [online]. Odeon, 2012-26-2 [cit. 2012-03-20]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-03-04.
- ↑ Překlady české literatury do angličtiny. is.cuni.cz [online]. [cit. 2017-03-30]. Dostupné online.
- ↑ a b Nejžádanější české tituly v nizozemských knihovnách za rok 2013 – iLiteratura.cz. iLiteratura [online]. [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ a b Archivovaná kopie. hroch486.icpf.cas.cz [online]. [cit. 2012-03-20]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2016-03-04.
- ↑ Zpravodaj města Čelákovice č. 2/2014
- ↑ FENCL, Ivo. Eduard Petiška. Populární spisovatel vydal skoro sto titulů v nákladu přes 18 miliónů kusů. Čítárny – Příběhy, knihy, lidé [online]. [cit. 2018-03-02]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2018-03-03.
- ↑ a b Small-Body Database Lookup. ssd.jpl.nasa.gov [online]. [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ OSOBNOST: Eduard Petiška by oslavil devadesát. iDNES.cz [online]. 2014-05-14 [cit. 2023-02-02]. Dostupné online.
- ↑ Policejni prihlasky. digi.nacr.cz [online]. [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ a b Archivovaná kopie. www.bkovarikova.cz [online]. [cit. 2013-08-09]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-05-21.
- ↑ Policejni prihlasky. digi.nacr.cz [online]. [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ www.nase-rodina.cz [online]. [cit. 2014-02-02]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-02-19.
- ↑ DATABAZEKNIH.CZ. František Petiška. www.databazeknih.cz [online]. [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ Povídálek Eduard Petiška. Radio Prague International [online]. 2010-06-13 [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ WIKIDITOR. English: Memoirs of Alena Petišková (maiden name Štědrá, wife of czech writer Eduard Petiška). [s.l.]: [s.n.] Dostupné online.
- ↑ HŘEBEČEK (2018) <WWW.HREBECEK.CZ>, Radek. Martin Petiška „Je mi příjemné, že mi kamarádi dodnes říkají Martínku... Aspoň si nepřipadám starý.“. ČasJenProMě.cz [online]. [cit. 2021-05-13]. Dostupné online.
- ↑ a b c TÝDENÍK, Katolický. Měl jsem pohádkové dětství, říká syn pohádkáře. Katolický Týdeník [online]. [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ Praha 5 ocenila celoživotní díla tří občanů | MČ Praha 5 [online]. [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ Archivovaná kopie. www.infocentrum-brandysko.cz [online]. [cit. 2014-05-01]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-03-11.
- ↑ SKC – Výsledky vyhledávání. aleph.nkp.cz [online]. [cit. 2024-01-27]. Dostupné online.
- ↑ Málo čteme? Pražská městská knihovna loni půjčila 4× víc knih než před dvaceti lety. iROZHLAS [online]. Český rozhlas [cit. 2017-08-15]. Dostupné online.
- ↑ www.ml-listy.cz [online]. [cit. 2013-08-12]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2007-11-14.
- ↑ www.odeon-knihy.cz [online]. [cit. 2013-08-12]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-02-19.
- ↑ a b Eduard Petiška – Knihovna Eduarda Petišky. www.knihovna.brandysnl.cz [online]. [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ Knihovna Eduarda Petišky – knihovna jako místo, kde se cítím dobře. www.knihovna.brandysnl.cz [online]. [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ Google Maps. Google Maps [online]. [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ KURZY.CZ. Bratří Petišků, ulice v obci Čelákovice – Města a obce | Kurzy.cz. regiony.kurzy.cz [online]. [cit. 2023-01-11]. Dostupné online.
- ↑ knihovnicek.cz [online]. [cit. 2014-02-02]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-02-19.
- ↑ CHALUPA, Martin. Praha 5 ocenila celoživotní díla šesti "svých" občanů, jde o výrazné osobnosti. ČtiDoma.cz. 2017-02-17. Dostupné online [cit. 2017-02-27].
- ↑ 2017 – Eduard Petiška známý – neznámý – Městská knihovna Čelákovice. knihovna.celakovice.cz [online]. [cit. 2017-08-08]. Dostupné online.
- ↑ Eduard Petiška byl zapsán do České databanky rekordů: Pelhřimov. www.mestopelhrimov.cz [online]. [cit. 2021-04-09]. Dostupné online.
Literatura
- V. Vladyková: E. P. Bibliografie. Soupis díla a literatury o něm 1939 – 30. 6. 1998 (1999). Dostupné Online Archivováno 4. 3. 2016 na Wayback Machine.
- KRAJÍČKOVÁ, Věra, ed. Eduard Petiška, jak ho neznáte: [sborník vzpomínek vydaný k 90. výročí narození spisovatele Eduarda Petišky. Brandýs nad Labem – Stará Boleslav: Knihovna Eduarda Petišky, 2014. 85 s
Knižně
- Eva Doupalová. Slovník sběratelů, vydavatelů a zpracovatelů moravských lidových pověstí. Praha: SPN 1988
- Eduard Petiška. (sborníček k šedesátinám, 1984, ed. Rajka Tognerová, bibliografie Saša Mouchová, 1984)
- Petr Hrtánek: Negativní utopie v české próze druhé poloviny 20. století, Spisy Filozofické fakulty Ostravské univerzity, č. 150 (2004)
Studie a články
- Birlibána četl i starosta (večer zaměřený na dílo spisovatele Eduarda Petišky)
- V. Kovářík in Hlasy a tváře (1965)
- J. Grossman: doslov, in E. P., Uprostřed (1967)
- E. Stehlíková: Nad poezií E. P., Zprávy Jednoty klasických filologů, 1973, č. 1
- D. Grozdanovičová: medailon, in E. P., Svatební noci (1974)
- V. Kovářík: Bývaly doby…, in E. P., Martínkova čítanka a dvě klubíčka pohádek (1977, 1981)
- F. Buriánek: Tvůrčí profil E. P., in E. P., Večeře s milionáři a jiné události (1979)
- Š. Vlašín in Na přelomu desetiletí (1985)
- J. Grossman in Analýzy (1991)
- I. Procházková Pověsti a báje v díle Eduarda Petišky (1991)
- M. Suchomel in Co zbylo z recenzenta (1995)
- Z. Kožmín in Studie a kritiky (1995)
- E. Martin: Vydavatelská poznámka in E. P., Příběhy, na které svítílo slunce (1999)
- P. Blažíček: Generace Května v šedesátých letech, ČL 2002, s. 278
- M. Maléřová: Eduard Petiška vypravuje: (převyprávění a adaptace pověstí a bájí) 2005
- I. Matkovská: Petiškovo zpracování pověstí v knize Čtení o hradech pro mládež 2005
- L. Vykypělová: Pohádkový dědeček od Eduarda Petišky in Úprava knížky pro sluchově postižené 2006
- J. Bláhová: Funkce jazykových prostředků v literatuře pro děti Eduarda Petišky 2007
- J. Holíková: Eduard Petiška in Problematika násilí v dětské literatuře 2009
- J. Zradička: Jak krtek k panu Petiškovi přišel Městské listy Oficiální noviny Brandýsa nad Labem – Staré Boleslavi. s. 17. červen 2012
- Autor: lid. Před 25 lety zemřel Eduard Petiška Lidové noviny 13. 6. 2012
- I. Fencl: OSOBNOST: Eduard Petiška by oslavil devadesát. Lidové noviny. Neviditelný pes. 14. 5. 2014
- Eduard Petiška. 20. 7. 2014. aktualne.cz
- Režisér Cirkusu Bukowsky Jan Pachl natáčí o lásce podle Eduarda Petišky
- Blanka Kovaříková. Příběh slavné rodiny Petišků. Vlasta 45/2014
- Z. Vavrušková. (2015). Biblické příběhy ve zpracování Eduarda Petišky (Doctoral dissertation, Masarykova univerzita, Filozofická fakulta)
- Gender v povinné literatuře – Staré řecké báje a pověsti: genderová analýza díla
Rozhovory
- F. Buriánek, Impuls 1967, s. 434
- Oondřej Neff, ZM 1985, s. 282
K životním jubileím
- J. Voráček, LM 1979, č. 5; Z. Heřman, Tvar 1994, č. 9
- O. Chaloupka, ZM 1987, s. 406
- V. Píša, LM 1987, s. 134
Film
- Nejkrásnější vzpomínky Eduard Petiška (volně ke zhlédnutí zde).
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Eduard Petiška na Wikimedia Commons
Osoba Eduard Petiška ve Wikicitátech
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Eduard Petiška
- Výběr citátů
Média použitá na této stránce
Vlajka České republiky. Podoba státní vlajky České republiky je definována zákonem České národní rady č. 3/1993 Sb., o státních symbolech České republiky, přijatým 17. prosince 1992 a který nabyl účinnosti 1. ledna 1993, kdy rozdělením České a Slovenské Federativní republiky vznikla samostatná Česká republika. Vlajka je popsána v § 4 takto: „Státní vlajka České republiky se skládá z horního pruhu bílého a dolního pruhu červeného, mezi něž je vsunut žerďový modrý klín do poloviny délky vlajky. Poměr šířky k její délce je 2 : 3.“
Autor: Alena Pokorná, Licence: CC BY-SA 4.0
PhDr. Eduard Petiška (1924 – 1987), český básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel.
Picture of the brother of Ali Baba: "Cassim ... was so alarmed at the danger he was in that the more he endeavoured to remember the word Sesame the more his memory was confounded".
Mistr Jan Hus na hranici. Iluminace Jenského kodexu (kolem r. 1500)