Epirský despotát
Epirský despotát Δεσποτᾶτον τῆς Ἠπείρου
| |||||||||||||||||||
Geografie
| |||||||||||||||||||
Obyvatelstvo | |||||||||||||||||||
Národnostní složení | |||||||||||||||||||
Státní útvar | |||||||||||||||||||
denár | |||||||||||||||||||
Vznik | 1205 – založen roku Michaelem Komnenem Dukou | ||||||||||||||||||
Zánik | 1479 – dobytí vojsky Osmanské říše | ||||||||||||||||||
Státní útvary a území | |||||||||||||||||||
|
Epirský nebo Epeirský despotát (středověká řečtina Δεσποτάτο της Ηπείρου), označován někdy také jako „Epirské knížectví“, byl jedním ze středověkých řeckých států, které se hlásily k odkazu Byzantské říše, spolu s Nikájským císařstvím a Trapezuntským císařstvím za její legitimní nástupce, po jejím dobytí vojsky čtvrté křížové výpravy. Označení „despotát“ není zcela přesné, protože první vládci v Epiru nedrželi ve svých rukou titul řeckých despotů a už v žádném případě to nebyl titul, díky němuž by měl jeho nositel nějaké zvláštní pravomoci. V letech 1224–1246 získal Epirus pod svou kontrolu větší část řecké Makedonie a Thesálie a despota Theodoros Komnenos Dukas se nechal v Soluni korunovat byzantským císařem, toto období bývá některými historiky označováno jako Soluňské císařství.
Historie
Založení a raná historie
Epirský despotát byl založen roku 1205 Michaelem Komnenem Dukou, synovcem byzantského císaře Izáka II. a Alexia III. Michael Komnenos Dukas nejprve uzavřel spojenectví s vůdcem čtvrté křížové výpravy Bonifácem z Montferratu, ale po porážce v bitvě u kunduraských olivových hájů a následné ztrátě území Morey na Peloponésu ve prospěch francouzských křižáků Michael odešel do Epiru, kde uzavřel dohodu s byzantským guvernérem staré provincie Nikopolis, aby společně proti Bonifácovi povstali. Epirus se brzy stal novým domovem pro mnohé řecké uprchlíky, kteří prchali z Konstantinopole, Thessálie a Peloponésu, a Michael Komnenos Dukas byl pro ně druhým Noem, zachraňující své řecké bratry ze záplavy Latinů. Jan X. Kamateros, konstantinopoliský patriarcha však Michaela odmítl uznat legitimním nástupcem Byzantské říše, místo toho za něj uznal Theodora I. Laskaria v Nikáii. Michael se mu za to odvděčil tím, že uznal náboženskou svrchovanost papeže Inocenta III. nad Epirským despotátem, čímž se fakticky rozešel s východní ortodoxní církví.
Jindřich Flanderský na Michaelovi požadoval, aby uznal lenní svrchovanost Latinského císařství nad Epirským despotátem, přinejmenším alespoň formálně, což stvrdil sňatek Michaelovy dcery s Jindřichovým bratrem Eustacem v roce 1209. Michael však tuto alianci nectil, maje za to, že hornatá epirská země je pro Latiny neproniknutelná, a své "závazky" vůči svým "spojencům" bezostyšně porušoval. Mezitím si příbuzní Bonifáce z Montferratu z Itálie začali dělat nároky rovněž na Epirský despotát. V roce 1210 Michael Komnenos Dukas uzavřel spojenectví s Benátčany a společně s nimi zaútočil na Bonifácovo Soluňské království. S válečnými zajatci, kteří se Michaelovi vzdali, epirský despota naložil s nepředstavitelnou krutostí. Kromě jiných zvěrstev například nechal ukřižovat zajaté latinské duchovní. Za to jej papež Inocent III. nechal exkomunikovat z církve. Jindřich Flanderský město o rok později dobyl zpět a donutil Michaela obnovit jejich starou alianci.
Michael se však podrobit nehodlal a zaměřil svou pozornost na strategicky významná města Larissa a Drač, která drželi křižáci. Následně převzal kontrolu nad přístavy v Korintském zálivu. V roce 1214 dobyl od Benátčanů ostrov Korfu. O rok později byl však Michael Komnenos Dukas zavražděn a jeho místo zaujal jeho nevlastní bratr Theodor.
Konflikty s Nikáiou a Bulharskem
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f4/Epiro1230-1251.png/200px-Epiro1230-1251.png)
Theodor Komnenos Dukas se okamžitě po převzetí moci vydal na tažení na Soluň a během cesty bojoval také s Bulharskem. Jindřich Flanderský zemřel během protiútoku a v roce 1217 Theodor porazil jeho nástupce Petra z Courtenay, kterého dal s největší pravděpodobností popravit. Latinský císař začal být stále nervóznější z růstu moci Nikájského císařství a Theodorova postupu v Thessálii. Poté, co v roce 1225 nikájský císař Jan III. Dukas Vatatzes získal město Adrianopolis, Theodor ho od Jana III. postupně uzurpoval pro sebe. Theodor se následně spojil s Bulhary, aby s nimi zaútočil na křižácké državy v Thrákii. V roce 1227 se nechal korunovat byzantským císařem, avšak většinou Řeků nebyl uznáván, a zejména ne nikáiským patriarchou.
Roku 1230 Theodor Komnenos Dukas spojenectví s Bulharskem ukončil, doufaje v sesazení cara Ivana Asena II., který s pomocí z Konstantinopole na Theodora zaútočil. V bitvě u Klokotnitsy (poblíž Chaskova v Bulharsku) byl Theodor poražen a zajat a později byl oslepen. Jeho bratr Manuel Komnenos Dukas převzal vládu v Soluni, zatímco jeho synovec Michael II. Komnenos Dukas se zmocnil Epiru. V roce 1237 byl Theodor Komnenos Dukas propuštěn ze zajetí a následně svrhl z trůnu v Soluni svého bratra a dosadil naň svého syna Jana Komnena Duku.
Nikájská a byzantská nadvláda
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/09/ShepherdByzempire1265.jpg/200px-ShepherdByzempire1265.jpg)
Soluň se už po bitvě u Klokotnitsy nikdy nepozvedla do své bývalé síly. Theodorův mladší syn Demetrios Komnenos Dukas Soluň ztratil ve prospěch Nikájského císařství v roce 1246 a Michael II., vládce v Epiru se spojil s Latiny proti Nikáii. Roku 1248 donutil Jan III. Dukas Vazatzes Michaela II., aby ho uznal jako byzantského císaře a Jan III. na oplátku Michaela II oficiálně uznal jako despotēs v Epiru. Vnučka Jana III. si později v roce 1256 vzala Michaelova syna Nikephora, ačkoliv manželství trvalo jen dva roky, do její smrti v roce 1258. V roce 1248 si Michaelova dcera Anna vzala Guillauma II. de Villehardouin, achajského knížete, a Michael II. se rozhodl raději ctít alianci s achajským knížectvím, navzdory závazkům vůči Nikáii. Spojenectví bylo rozbito v roce 1259 v bitvě u Pelagonie.
Císař Theodor II. Laskaris se spojil s Michaelem II. a jeho potomky a v roce 1256 získal město Drač zpět. Michael II. však nesouhlasil s tím, že tato země změnila svého vládce, a v roce 1257 povstal a porazil nikájskou armádu vedenou Georgiem Akropolitem. Stejně jako Michael zaútočil na Soluň, tak sicilský král Manfred zaútočil na Epirus a dobyl Albánii a Korfu. Nicméně Michael se s Manfredem následně spojil a vzal si jeho dceru Helenu. Po smrti Theodora II. vyhlásili Michael, Manuel a Guillaume II. válku novému nikájskému císaři Michaelu VIII. Palaiologovi. Jejich spojenectví bylo velmi křehké a v roce 1259 byl Guillaume II. zajat v katastrofální bitvě u Pelagonie. Michael VIII. se následně vydal dobýt hlavní město Epirského despotátu Artu, dobyl však jen města Ioánina a Vonitsa. Arta byla obnovena v roce 1260, kdy se Michael VIII. zmocnil Konstantinopole.
Italské invaze
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4d/Epir1252-1315.png/200px-Epir1252-1315.png)
Když Michael VIII. znovu dobyl Konstantinopolis a obnovil tak v roce 1261 Byzantskou říši, začal si dělat nároky na území Epiru a o čtyři roky později donutil syna epirského despoty Michaela II. Nikephora ke svatbě se svou neteří Annou. Od této chvíle Michael VIII. považoval Epirský despotát za svůj vazalský stát, ačkoliv Michael II. i jeho syn pokračovali ve spojenectví s křižáckými státy Achajským knížectvím a Athénským vévodstvím. V roce 1267 nebo 1268 Michael II. Komnenos Dukas zemřel a ostrov Korfu a velkou část Epiru převzal pod svou kontrolu Karel z Anjou. Michael VIII. se nepokusil o přímou anexi Epiru, místo toho dovolil Nikephorovi dále vládnout a uzavřel dohodu s Karlem z Anjou, který roku 1271 dobyl Drač. V roce 1279 se Nikephoros spojil s Karlem proti Michaelovi VIII. a souhlasil, že se stane Karlovým vazalem. Po fiasku tohoto plánu ztratil Epirský despotát Albánii ve prospěch Byzance.
Za vlády syna Michaela VIII. Andronika II. Nikephoros obnovil spojenectví s Konstantinopolí, nicméně byl v roce 1292 přesvědčován ke spojenectví se synem Karla z Anjou Karlem II. z Neapole, ačkoliv Karel II. z Neapole byl poražen Andronikovým loďstvem. Nikephoros se oženil s dcerou Karlova syna Filipa I. z Tarentu, kterému část svého území prodal. Po Nikephorově smrti v roce 1297 byzantský vliv stoupl v osobě vdovy Anny, Andronikovy sestřenice, která vládla jako regentka za svého nezletilého syna Tomáše. V roce 1306 ve jménu Andronika II. Anna proti Filipovi povstala a latinské obyvatelstvo bylo vyhnáno. Přesto některá území byla donucena Filipovi vrátit. V roce 1312 Filip zanechal svých nároků na Epirus a začal se dovolávat svých práv na zaniklé Latinské císařství coby dědictví své ženy Kateřiny II. z Valois, vévodkyně z Acháje.
Úpadek Epirského despotátu
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c2/%CE%A0%CE%B1%CE%BD%CE%B1%CE%B3%CE%B9%CE%AC_%CE%A0%CE%B1%CF%81%CE%B7%CE%B3%CE%BF%CF%81%CE%AE%CF%84%CE%B9%CF%83%CF%83%CE%B1_2016.jpg/200px-%CE%A0%CE%B1%CE%BD%CE%B1%CE%B3%CE%B9%CE%AC_%CE%A0%CE%B1%CF%81%CE%B7%CE%B3%CE%BF%CF%81%CE%AE%CF%84%CE%B9%CF%83%CF%83%CE%B1_2016.jpg)
Anna uspěla se svatbou svého syna Tomáše s dcerou Andronika II., ale Tomáš byl v roce 1318 zavražděn svým bratrancem Nicholasem Orsinim, ten se pak oženil s vdovou po Tomášovi a převzal kontrolu na Epirem. Andronikem II. byl Nicholas uznán jako legitimní vládce, ale už v roce 1323 byl svržen svým bratrem Janem II. V roce 1335 byl Jan otráven svou ženou, která se tak stala regentkou svého syna Nikephora II. Roku 1337 nový byzantský císař Andronikos III. Palaiologos přitáhl s vojskem, kde bylo mimo jiné 2000 tureckých vojáků Andronikova spojence Umura z Aydınu, do severního Epiru. Andronikos III. nejprve vyjednával s nespokojenými Albánci a potom, co jim slíbil odměnu, stočil svůj zájem na Epirský despotát. Anna zkoušela s Andronikem III. vyjednávat, ale ten požadoval úplnou a bezpodmínečnou kapitulaci, s čímž Anna nakonec musela souhlasit. Celý Epirus tak přešel nekrvavě pod přímou vládu Konstantinopolského dvora.
V rámci kapitulační dohody bylo obsaženo, že se Nikephoros II. může oženit s dcerou císařovy pravé ruky, Jana Kantakouzena. Když přišel čas zásnub, Nikephoros zmizel, jako pára na hrncem. Andronikos III. se poté dozvěděl, že Nikephoros II. odplul do Itálie, kde pomáhal členům epirské aristokracie, která podporovala nezávislost Epiru. Zůstal na dvoře vdovy po Filipu I. z Tarentu Kateřiny II. z Valois, formální latinské císařovny.
V roce 1339 propuklo za podpory Kateřiny II. z Valois, která byla zrovna na Peloponésu, a Nikephora II., který se vrátil do Epiru, v Thomokastronu povstání. Ke konci roku 1339 se do oblasti vrátila císařská armáda a příštího roku přitáhl společně s Janem Kantakouzenem císař Andronikos III. osobně. Nikephoros II. byl byzantskými diplomaty přesvědčován, aby uznal autoritu císaře. Ten se nakonec vzdal Thomokastronu, oženil se s dcerou Jana Kantakouzena Marií a přijal titul panypersebastos.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/02/Epir1315-1358.png/200px-Epir1315-1358.png)
Císařství se brzy ocitlo v občanské válce mezi Janem V. Palaiologem a Janem Kantakouzenem, a Epirus byl dobyt srbským králem Štěpánem Dušanem. Nikephoros II. využil příležitosti, kterou mu občanská válka nabídla a po Dušanově v roce 1356 smrti uprchl do Epiru, kde obnovil Epirský despotát, ke kterému brzy připojil i Thessálii. Nikephoros zemřel během potlačování vzpoury Albánců v roce 1359 a despotát byl rozdělen mezi nástupnické státy srbské říše. Z větší části se země dostala pod vládou srbských klanů, které si zemi rozdělily mezi několik vládců, někteří z nich přijali titul despota. Státní tradice byla dále nesena srbskými a italskými vládci v Ioánině, kteří žádali pomoc od osmanských Turků proti Albáncům. Roku 1416 italský rod Tocco z Kefalonie sjednotil Epirus a získal pod kontrolu zdejší města. Vnitřní sváry mezi příslušníky rodu však zjednodušily dobytí Epiru osmanskými Turky, které postupovalo s dobytím Ioániny v roce 1430, Arty v roce 1449, Angelokastry v roce 1460 a nakonec Vonitsy v roce 1479. S výjimkou několika benátských pobřežních osad to byl konec vlády křižáků na řecké pevnině.
Epirští despotové
- znaky vládnoucích dynastií:
- epirská linie Orsiniů
- Buondelmonti
- Tocco
Dukovskokomnenovská dynastie
- Michael I. Komnenos Dukas (1205–1214)
- Theodor Komnenos Dukas (1214–1230), od roku 1225 nebo 1227 císařem v Soluni
- Michael II. Komnenos Dukas (1230–1271)
- Nikephoros I. Komnenos Dukas (1271–1297)
- Tomáš I. Komnenos Dukas (1297–1318)
dynastie Orsini
Nemanjićská dynastie
- Simeon Uroš Palaiologos (1359–1366), císař (car) Srbů a Řeků
- Tomáš II. Preljubović (1366–1384)
- Marie Angelina Dukovna Palaiologina (1384–1385)
dynastie Buondelmonti
dynastie Tocco
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/ca/Arms_of_the_Tocco_family.svg/70px-Arms_of_the_Tocco_family.svg.png)
- Karel I. Tocco (1411–1429)
- Karel II. Tocco (1429–1448), vládl do pádu Ioániny v roce 1430
- Leonard Tocco (1448–1479), vládl do pádu Arty v roce 1449 a Angleokastronu v roce 1460
Odkazy
Poznámky
- ↑ Bílý kříž na modrém poli přisuzuje Dukům západní heraldický sborník J. Rietstapa a nikde jinde není doložen. Může se jednat o chybu nebo představu autora. Ve středověké Byzanci ani jí příbuzných státech nebyly heraldické znaky zavedeny, jinak tolik typické pro západní tradici.
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Despotate of Epirus na anglické Wikipedii.
Literatura
- The Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford University Press, 1991.
- Donald M. Nicol, The Last Centuries of Byzantium, 1261-1453, 2nd ed., Cambridge University Press, 1993.
- Donald M. Nicol: The Despotate of Epiros (1204-1267), Oxford 1957.
- Ders.: The Last Centuries of Byzantium, 1261-1453, 2. Aufl., Cambridge 1993.
- John Julius Norwich, Bisanzio, Milano, Mondadori, 2000.
- Georg Ostrogorsky, Storia dell'Impero bizantino,Torino, Einaudi, 1968.
- R. Lilie, Bisanzio la seconda Roma, Roma, Newton & Compton, 2005, ISBN 88-541-0286-5.
- Silvia Ronchey, Lo stato bizantino, Einaudi, Torino, 2002.
- Alain Ducellier e Michel Kapla Bisanzio, Milano, San Paolo, 2002.
- Giorgio Ravegnani, La storia di Bisanzio Roma, Jouvence, 2004.
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Epirský despotát na Wikimedia Commons
- (anglicky) Despotate of Epirus
- (anglicky) Epirus, despotate of
Média použitá na této stránce
Zástupný symbol vlajky. Vizte též Category:Flag placeholders a Coats of arms of None.svg.
Flag of the Serbian Empire (Byzantine design), derived from the map of Angelino Dulcert from August 1339 (Map), (Map, near view).
Autor: Dragovit, Licence: CC BY-SA 4.0
This image represents an early form of the byzantine tetragrammatic cross or the symbol preceding it, depicted in traditional colors golden on a red background. According to the historian A. Babuin, the images of flags with crosses quartered with golden discs survive from the 10th century, and a depiction of a flag almost identical to the Palaiologan design is known from the early 13th century. This image can be considered a possible reconstruction and can be used in some articles and templates as a flag or symbol of the Byzantine Empire, but beware, this image is highly speculative abd should avoid its use in infoboxes and articles, where it could be presented as a historical state insignia.
Autor: MazzyBor, Licence: CC BY-SA 4.0
Coat of arms of the Nemanic Dynasty
Autor: Dardanus 75, Licence: CC BY-SA 4.0
This is the coat of arms of Despotate of Arta, a despotate established by Albanian rulers during the 14th century, after the defeat of the local Despot of Epirus, Nikephoros II Orsini, by Albania tribesmen in the Battle of Achelous in 1359 and ceased to exist in 1416.
Map, The Byzantine Empire, 1265.
Autor: Flickr user [2] (Dimitris Kamaras). Uploaded from wikimedia user Dodos2013., Licence: CC BY 2.0
Παναγιά Παρηγορήτισσα 'Αρτα
Autor: Constantine Plakidas, Licence: CC BY-SA 4.0
Arms of the Tocco family
Coat of arms of Greece since 7 June 1975.
Autor: Constantine Plakidas, Licence: CC BY-SA 4.0
Coat of arms of Esau de' Buondelmonti as Despot of Ioannina
Autor: Constantine Plakidas, Licence: CC BY-SA 4.0
Coat of arms of Carlo I Tocco as count of Cephalonia and ruler of Epirus, based on a relief in the Castle of Arta.
According to Rıza Nur, sultan Selim I (1512-20) had a white personal flag, while the Ottoman Army flag was red (kızıl bayrak). During Süleyman I's reign (1520-66) the janissaries had a white flag while the timariot cavalry had a red flag. It was used as the Ottoman civic and merchant flag from 1793 to 1923.
Reference: Rietstap's Armorial [1]
Flag depicting the attributed dynastic Arms of the Doukas [Ducas] family (1204-1359). A family allegedly descended from a cousin of the Roman Emperor Constantine I who had migrated to Constantinople in the 4th century. The family or families using this surname supplied several rulers to the Byzantine Empire. A branch of the family, the Komnenos-Doukas, founded and ruled the Despotate of Epiros for over 150 years (1204-1359).
Azure, a cross Argent.Autor: No machine-readable author provided. Jolle~commonswiki assumed (based on copyright claims)., Licence: CC BY-SA 3.0
El despotado de Epiro del 1252 al 1315.
Autor: Cplakidas, Licence: CC BY-SA 4.0
Map of the territorial expansion of the principality of Epirus under its first two rulers, Michael I Komnenos Doukas (1205-15) and Theodore Komnenos Doukas (1215-30), including Theodore's "Empire of Thessalonica".
Autor: Кардам, Licence: CC BY-SA 3.0
Escudo de armas de la familia Orsini en Epiro
Autor: Cplakidas, Licence: CC BY-SA 3.0
The Byzantine imperial ensign (βασιλικόν φλάμουλον), as depicted in the 14th-century Castilian Book of All Kingdoms, and described in the Treatise on Offices by the mid 14th-century Byzantine writer Pseudo-Kodinos as being hoisted on imperial naval vessels. It features the tetragrammic cross with the four "B"s that is attested in contemporary portolans, on coins and reliefs.