Finančník a příštipkář
Finančník a příštipkář | |
---|---|
Le Financier et le Savetier | |
![]() Jacques Offenbach | |
Základní informace | |
Žánr | opereta (opérette-bouffe) |
Skladatel | Jacques Offenbach |
Libretista | Hector Crémieux a Edmond About |
Počet dějství | 1 |
Originální jazyk | francouzština |
Datum vzniku | 1856 |
Premiéra | 23. září 1856, Paříž, Théâtre des Bouffes-Parisiens (salle Lacaze) |
Česká premiéra | 1. června 1859, Praha, Královské zemské stavovské divadlo – Letní divadlo (německy) |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Finančník a příštipkář (ve francouzském originále Le Financier et le Savetier) je opereta – autoři ji žánrově označují jako „opérette-bouffe“ – o jednom dějství francouzského skladatele Jacquese Offenbacha na libreto Hectora Crémieuxe a Edmonda Abouta z roku 1856. Měla premiéru 23. září 1856 v pařížském Théâtre des Bouffes-Parisiens.
Vznik a charakteristika
V létě roku 1856 řídil Jacques Offenbach již druhým rokem své divadlo Bouffes-Parisiens. Každý večer se hrály zpravidla tři aktovky, a i když řada dřívějších děl byla úspěšně mnohokrát reprízována, přesto bylo třeba repertoár rychle doplňovat. Offenbach proto psal jedno dílo za druhým, přičemž střídal dva hlavní proudy, groteskně-parodický a sentimentálně-komický, přičemž v průběhu každého večera se zpravidla vystřídaly oba typy. Po lyričtějším Čísle 66 (premiéra 31. července[1]) uhodil skladatel ve svém novém díle opět na burleskní notu. Opereta vznikla k příležitosti návratu Offenbachova souboru z letního působiště zpět do svého sídla v Choiseulově pasáži.[2]
Libreto k Finančníkovi a příštipkáři oficiálně napsal jako jediný autor Hector Crémieux, podle záznamů autorských práv se na něm podílel rovněž Edmond About,[3] který si chtěl udržet anonymitu z toho důvodu, že právě prodělal fiasko s jinou svou divadelní hrou.[4] Jedná se o parodii na bajku Příštipkář a finančník Jeana de La Fontaine – kterou Offenbach ostatně spolu s pěti dalšími La Fontainovými bajkami zhudebnil již roku 1842.[2][5] Její ponaučení (totiž že chudý člověk může být veselý, zatímco bohatství přináší starosti) obrací tato opereta naruby, čehož je symbolem již i název převrácený proti La Fontainově verzi.[6][7] Ve Finančníkovi a příštipkáři peníze nepokrytě triumfují, přestože jsou získány ne-li nečestně, tedy přinejmenším hazardně, totiž hrou.[8]
Hudbu jedna z moderních kritik popisuje jako „směs frenezie a fantazie, kterou nepozorovaně zmírňuje nádech melancholie“.[8] Offenbach se ani zde nevyhnul své oblíbené metodě citace, zde konkrétně závěr tercet o hře, kde cituje duet Blondela a Richarda Une fièvre brûlante z druhého jednání Grétryho slavné opery Richard Lví srdce.[3] Kritika i obecenstvo oceňovaly nejvíce rondo shrnující obsah La Fontainovy bajky; získalo stejnou popularitu jako bolero ze Dvou slepců a jazyková hra se slabikami v něm předjímá slavný pochod řeckých králů z Krásné Heleny.[2][6][8]
Obecenstvo přijalo novou operetu zprvu s jistým nepochopením a premiéru bylo možné nazvat neúspěchem. Brzy se však nálada změnila a odstup se postupně změnil v nadšení. Po nesmělých počátcích se tak z Finančníka a příštipkáře stal jeden z nejoblíbenějších kusů Bouffes-Parisiens, také díky vynikajícímu výkonu Étienna Pradeaua v roli Belazora.[2][9][10]
Inscenační historie
V létě roku 1858 provedlo Thêatre des Bouffes-Parisiens operteu Finančník a příštipkář na své první letní sezóně v mondénních lázních Bad Ems (Emže).[11]
Brzy poté byla aktovka uvedena i ve Vídni, a to v divadle Carltheater pod názvem Schuhflicker und Millionär (Příštipkář a milionář); premiéra se konala 15. ledna 1859.[12][13] Crémieuxovo libreto přitom ve zpracování známého rakouského dramatika a herce Johanna Nepomuka Nestroye doznalo značných změn, mimo jiné v rozšíření počtu postav (protože Carltheater neměl v tomto smyslu omezenou licenci, jako tomu bylo u Bouffes-Parisiens), postavy dostaly i jiná jména a dějiště bylo přesunuto do Vídně. Zcela novou instrumentaci připravil z Offenbachova klavírního výtahu kapelník divadla Carl Binder, avšak především byla již tak nepříliš rozsáhlá Offenbachova partitura citelně redukována. Hlavní role ztělesnila populární trojice Alois Grois, Karl Treumann a Anna Grobeckerová, sám Nestroy hrál jednoho z hostů se jménem „pan von Storch“ (jeho role prý sestávala z jediného slova „saprment“, zato však opakovaného na sto různých způsobů).[14][15][16] Kritika žurnálu Fremden-Blatt zmiňuje zklamání obecenstva z formy takto přepracovaného díla: „Offenbachův singspiel Příštipkář a milionář měl u jednotlivých čísel skvělý, celkově však žádný velký úspěch. Opereta sestává z pouhých dvou hudebních čísel, která jsou obě napsána v příjemném slohu tohoto skladatele a líbila se tak, že bylo bouřlivě vyžadováno jejich opakování. Celkový dojem byl ale právě tímto nedostatkem zpěvu oslaben, a to o to více, že počet účinkujících a skvělá výprava vyvolaly velmi vysoká očekávání.“[14] I pozitivní kritika Die Presse, chválící výkony hlavních představitelů, zmiňuje, že „to celé nemá povahou ani formou nic společného se zde známými Offenbachovými operetami“.[15] Opereta dosáhla v Carltheater 11 představení a dalších dvou roku 1862 ve Franz-Josefs-Kai-Theater (Treumann-Theater), kam velká část personálu Carltheater roku 1860 přešla.[17] Zde také 4. července 1862 mohlo obecenstvo spatřit původní pařížskou inscenaci, kterou soubor Bouffes-Parisiens zařadila na program svého vídeňského turné.[17] Jen se zpožděnim poměrně zřídka přejala Příštipkáře a milionáře další rakouská divadla, například Zemské divadlo v Linci 8. února 1868.[18]
V roce 1859 vydalo berlínské nakladatelství Bote & Bock skladatelem autorizovanou úpravu Theodora Gassmanna; ta sice přijímá Nestroyův titul, ale je původnímu textu věrnější a zachovává všechna hudební čísla. Hrála ji vzápětí četná německá divadla, například městské divadlo ve Vratislavi.[19] Koncem roku 1859 ji poprvé uvedlo také městské divadlo v Curychu.[20]
Ve Španělsku Finančníka a příštipkáře poprvé uvedlo madridské divadlo Teatro de la Zarzuela v květnu roku 1870 pod názvem Crispín y Don Crispín (později změněným na Crispín y Don Crispinazo), překlad pořídil Juan José Jiménez Delgado.[4][21]
Opereta zůstala živá hlavně v domovské Francii, kde jí uvádějí různá menší a amatérská divadla, zmínit lze například inscenace na Offenbachově festivalu na hradě Bruniquel roku 2001[22], inscenaci pařížské Association Colorature v Théâtre du Tambour Royal roku 2010[23] nebo na festivalu Opéra de Barie roku 2011[24]. Od roku 2005 je navíc dostupná kritická edice díla, kterou připravil Jean-Christophe Keck; ta měla koncertní premiéru 15. října 2005 a byla i nahrána a vydána na CD. Pod názvem Der Bankier und der Schuhflicker byla tato opereta poloscénicky provedena na posledním Festivalu Jacquese Offenbacha v Bad Ems roku 2013.[25]
České země
Královské zemské divadlo v Praze uvedlo Finančníka a příštipkáře nikoli ve vídeňské Treumannově a Nestroyově podobě, ale v autorizované berlínské verzi, a to poprvé 1. června 1859.[26] I pražští diváci znali dosud především lyričtější část Offenbachovy tvorby a deník Bohemia v operetě s překvapením shledal „prazvláštní směsici skutečně velmi umně sestavených melodií a nepřirozeně vyšroubovaného děje. A pokud je ostatně to, čemu se v běžném životě říká ‚špatné vtipy‛, humorem, tedy ani této ingredience nechybělo.“[27] Velké obliby se toto dílo na pražském jevišti nedočkalo.
Osoby a první obsazení
osoba | hlasový obor | světová premiéra (23.9.1856) | vídeňská premiéra (15.1.1859)[13] | česká premiéra (1.6.1859)[26] |
---|---|---|---|---|
Belazor, finančník [Vídeň: Blasius von Silberberg, milionář] [Praha: Pluster, milionář] | tenor buffo | Étienne Pradeau | Alois Grois | Andreas Scutta |
Larfaillou [Vídeň: Gregorius Pfriem] [Praha: Franz], příštipkář | tenor | Gustave Gerpré | Carl Treumann | August Markwordt |
Aubépine [Vídeň: Philippine] [Praha: Fanny], Belazorova dcera | soprán | Marie(-Denise-Victoire) Dalmont | Anna Grobecker | Müller |
První host [Vídeň: pan von Storch] | baryton/bas | Davoust | Johann Nepomuk Nestroy | Karel František Rafael |
[Praha: Druhý host] | … | – | – | František Karel Kolár |
[Praha: Myslivec] | … | – | – | Schuster |
Hosté (figuranti) | ||||
Dirigent: | Jacques Offenbach | Carl Ferdinand Konradin(?) | … |
Děj opery
(Odehrává se v salonu finančníka Belazora na jeho jmeniny 20. července 1856, v devět hodin večer) Belazor se chystá na příchod hostí, které sezval na oslavu svých jmenin. Čekání mu znepříjemňuje zpěv jeho souseda zezdola, příštipkáře Larfailloua. Finančníka věčné ševcovo prozpěvování připravuje o rozum. A teď navíc sám příštipkář buší na Belazorovy dveře a sděluje mu, že by se rád oženil s jeho dcerou Aubépine. Na námitku užaslého finančníka, že Larfaillou nemá nic a jeho dcera má devadesát tři milionů věna, příštipkář vysvětluje, že to je právě hlavním důvodem jeho žádosti. Belazorovi na nápadníkovi vadí nejen nemajetnost, ale i řeč, způsoby a oděv, takže se ho rychle zbavuje, protože už přicházejí hosté.
Těm vykládá o svých starostech se sousedem, jehož zpěv je znovu slyšet. Má bohužel nájemní smlouvu na dobu neurčitou s fixním nájmem, takže se ho nejde zbavit. Finančník se jej dokonce snažil zahubit za pomoci statistických zákonů. Dočetl se totiž, že v Paříži ročně zemřou jeden až dva ševci, a proto skoupil všechny ševcovské dílny a fúzoval je s Larfaillouovým podnikem, aby neoblomná statistika dopadla na něho – ale marně… Aby přišel na lepší myšlenky, představuje hostům svou dceru Aubépine, která mu přichází blahopřát – se švihadlem a holčičí naivností (č. 1 árie-kuplety Je dormais dedans ma chambre). Aubépine byla na slavnost povolána z penzionátu, a aby ukázala, co se naučila, přednáší na otcovu počest La Fontainovu bajku „Příštipkář a finančník“ – na hudbu paní ředitelky a verše paní zástupkyně (č. 2 árie-bajka Trop amoureux de la cadence). Finančník v bajce, který se potřeboval zbavit příštipkářova zpěvu, mu daroval sto dukátů – a chudý švec se tak strachoval o to, že mu je někdo ukradne, že přestal zpívat.
Belazorovi se La Fontainův recept zamlouvá a hodlá ho vyzkoušet. Dává povolat Larfailloua a vnutí překvapenému ševci sto dukátů. Ve vedlejším sále se tančí a společnost se tam odebere, zanechávajíc na místě Larfailloua a Aubépine (která je do obuvníka již nějakou dobu šíleně zamilována). Její bláhovou představu, že je princ z Gerolsteinu přestrojený za ševce, musí Larfaillou vyvrátit, ale i tak jí vyznává lásku. Jen neví, jak si získat jejího otce. Aubépine má jednoduché řešení: ať Larfaillou nehorázně zbohatne, a otec jistě od svých námitek upustí. Za tím účelem mu radí hrát na burze, kterou mu barvitě popisuje (č. 3 duet Mais autant qu'un prince… C'est une ressource a č. 3a kuplet o burze Il est rue Vivienne un grand monument).
Jenže burza je o půlnoci již zavřená, zato se vracejí hosté a začínají hrát karetní hru landsknecht. Larfaillou se zapojí se svým stem dukátů a štěstí mu nesmírně přeje, brzy na hostech vyhraje celý milion – a stále si zpívá. Belazor se dává do hry sám a netrvá dlouho a prohraje se ševcem všechny své miliony, dům a nakonec i svršky (č. 4 tercet J'ai-z-million… Le jeu, fièvre brûlante).
Finančník je nucen se svléknout a přenechat příštipkáři i své brýle; zato si musí obléci jeho usmolený oděv. A výměna šatstva má na oba velký vliv: Larfaillou najednou mluví spisovně a uhlazeně, zato jazyk a způsoby Belazora se změnily notně k horšímu… Belazor chce situaci jetě obrátit a použije příštipkářovi staré zbraně: začne zpívat sám (č. 5 kuplety Frappe sur ton empeigne). Jenže Larfaillouovi se sebefalešnější Belazorův zpěv líbí a s vervou se přidává.
V nouzi volá finančník svou dceru. Ta se baví jeho vzhledem a celkově je situací nadšena: Larfaillou je boháč, jak potřebovala, a otec není ve stavu, aby jí mohl cokoli vážně zakazovat. Larfaillou znovu žádá o její ruku a pod podmínkou, že se nejprve bude jednat o pouhé zásnuby – dívce je přece jen teprve patnáct let – Belazor souhlasí. Na závěr všichni tři zpívají ponaučení, že není radno důvěřovat štěstí ve hře ani literárním klasikům (č. 6 finále Le financier de La Fontaine).
Instrumentace
Dvě flétny (2. též pikola), hoboj, dva klarinety, dva fagoty; dva lesní rohy, dvě trubky, pozoun; bicí souprava; smyčcové nástroje (housle, violy, violoncella, kontrabasy).[28]
Diskografie
- 195?? (rozhlasová nahrávka, oficiálně nevydaná) Zpívají: (Belazor) Karl Ernst Mercker, (Larfaillou) Donald Grobe, (Aubépine) Gerti Zeumer. Orchester des Frankfurter Rundfunks řídí Kurt Schröder (v němčině).
- 1972 (rozhlasová nahrávka, oficiálně nevydaná) Zpívají: (Belazor) Joseph Peyron, (Larfaillou) Rémy Corazza, (Aubépine) Patricia Dupont, (první host) Pierre Saugey. Orchestre Lyrique de l'O.R.T.F. řídí Jean Doussard.
- 2006 (CD 2007 Universal Music Classics France – 442 8964) Zpívají: (Belazor) Franck Thézan, (Larfaillou) Eric Huchet, (Aubépine) Ghyslaine Raphanel, (první host) Frédéric Bialecki. Orchestre des Concerts Pasdeloup řídí Jean-Christophe Keck.[29]
Reference
- ↑ YON, Jean-Claude. Jacques Offenbach. Paris: Gallimard, 2010. 800 s. ISBN 978-2-07-013097-9. S. 178. (francouzsky)
- ↑ a b c d DE LASALLE, Albert. Histoire des Bouffes-Parisiens. Paris: A. Bourdilliat et Ce, 1860. 124 s. S. 49–50. (francouzsky)
- ↑ a b Yon, s. 181.
- ↑ a b KAUFMANN, Jacobo. Jacques Offenbach en España, Italia y Portugal. Zaragoza: Libros Certeza, 2007. 355 s. ISBN 978-84-96219-90-8. S. 87. (španělsky)
- ↑ Yon, s. 55, 181.
- ↑ a b JOUVIN, Benoît. Théâtres. Le Figaro. 1856-09-28. Dostupné online [cit. 2016-01-24]. (francouzsky), citováno podle stránky Jacques Offenbach au quotidien.
- ↑ KECK, Jean-Christophe. Le Financier et le Savetier, programme de salle [online]. Paris: La Péniche Opéra, Compagnie nationale de Théâtre lyrique et musical, 2015-04 [cit. 2016-01-24]. Dostupné online. (francouzsky)[nedostupný zdroj]
- ↑ a b c RIZOUD, Christophe. Offenbach : Le financier et le savetier et autres délices... Critique. Paris. Forum Opéra, le magazine e l'opéra et du monde lyrique [online]. 2006 [cit. 2016-01-24]. Dostupné online. (francouzsky)
- ↑ Yon, s. 182–183.
- ↑ JOUVIN, Benoît. De la fantaisie au théâtre. Le Figaro. 1856-10-02. Dostupné online [cit. 2016-01-24]. (francouzsky), citováno podle stránky Jacques Offenbach au quotidien.
- ↑ Yon, s. 206.
- ↑ Yon, s. 216
- ↑ a b Theater und Fremdenführer – K. k. priv. Carltheater. Fremden-Blatt. 1859-01-15, roč. 13, čís. 11, s. 8. Dostupné online [cit. 2016-01-24]. (německy)
- ↑ a b Carltheater. Fremden-Blatt. 1859-01-16, roč. 13, čís. 12, s. 5. Dostupné online [cit. 2016-01-24]. (německy)
- ↑ a b Theater. Die Presse. 1859-01-16, roč. 12, čís. 12, s. 4. Dostupné online [cit. 2016-01-24]. (německy)
- ↑ SENELICK, Laurence. Jacques Offenbach and the Making of Modern Culture. Cambridge: Cambridge University Press, 2017. 354 s. ISBN 978-0-521-87180-8. S. 89. (anglicky)
- ↑ a b BRANSCOMBE, Peter. Die frühe Offenbach-Rezeption in Wien und Nestroys Anteil daran. Austriaca. Cahiers universitaires d'information sur l'Autriche. Červen 1998, čís. 46 (L'opérette viennoise), s. 48–49. ISSN 0396-4590. (německy)
- ↑ Zwischenakt – Wochen-Repertoire. Linzer Abendbote. 1868-02-01, roč. 14, čís. 26, s. 3. Dostupné online [cit. 2020-04-12]. (německy)
- ↑ Nachrichten-Breslau. Neue Berliner Musikzeitung. 1859-08-31, roč. 13, čís. 35, s. 277. Dostupné online [cit. 2020-03-18]. (německy)
- ↑ Repertoire. Neue Berliner Musikzeitung. 1859-11-02, roč. 13, čís. 44, s. 351. Dostupné online [cit. 2020-04-12]. (německy)
- ↑ JASSA HARO, Ignacio. Con un vals en la maleta: viaje y aclimatación de la opereta europea en España. Cuadernos de música iberoamericana. Červenec-prosinec 2010, čís. 20, s. 119. ISSN 1136-5536. (španělsky)
- ↑ Festival Bruniquel 2001 – Le Financier et le Savetier [online]. Bruniquel: Festival Lyrique des Châteaux de Bruniquel [cit. 2015-12-27]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-06-25. (francouzsky)
- ↑ Le Financier et le Savetier [online]. Montpellier: Les Archives du Spectacle [cit. 2020-02-05]. Dostupné online. (francouzsky)
- ↑ Le Financier et le Savetier [online]. Barie: Opéra de Barie, 2010-12-24 [cit. 2015-12-27]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2017-05-22. (francouzsky)
- ↑ Jacques-Offenbach-Festival - Aufführungsstatistik [online]. Jacques-Offenbach-Gesellschaft [cit. 2015-12-19]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-01-05. (německy)
- ↑ a b Sommer-Theater. Bohemia. 1859-06-01, roč. 32, čís. 129, s. 7 (1143). Dostupné online [cit. 2016-01-24]. ISSN 1212-6225. (německy)
- ↑ Theater – Sommertheater. Bohemia. 1859-06-04, roč. 32, čís. 132, s. 6 (1166). Dostupné online [cit. 2016-01-24]. ISSN 1212-6225. (německy)
- ↑ Offenbach - Keck Le Financier et le savetier (OEK critical edition) (1856) [online]. Berlin: Boosey and Hawkes [cit. 2015-12-26]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Recordings of Le Financier et le savetier by Jacques Offenbach [online]. CLOR (Brian Capon) [cit. 2016-01-24]. Dostupné online. (anglicky)
Externí odkazy
Dílo Le_Financier_et_le_Savetier ve Wikizdrojích (francouzsky)
- Finančník a příštipkář v knihovně public domain hudebnin IMSLP (Petrucci Music Library) (klavírní výtah)
- Libreto německé adaptace Schuhflicker und Millionär (Theodor Gassmann)
- La Fontainova bajka (ve francouzštině) Archivováno 5. 3. 2016 na Wayback Machine
- Videozáznam inscenace Opéra de Barie z roku 2011 na Youtube.
Média použitá na této stránce
Étienne Pradeau, French comedian (1817-1895), photography by Atelier Nadar
Hector Crémieux, "auteur dramatique" (playwright)
Edmond About (1828-1885), french writer (novelist), journalist and art critic, member of the Académie française
Quadrille on themes from Jacques Offenbach's operetta 'Le financier et le savetier', arranged by Isaas Strauss, title page with engraving