Heinkel He 100
Heinkel He 100 | |
---|---|
![]() | |
Určení | stíhací letoun |
Výrobce | Heinkel |
Šéfkonstruktér | Siegfried Günter |
První let | 22. ledna 1938[1] |
Charakter | vyřazen ze služby |
Uživatel | Luftwaffe |
Vyrobeno kusů | 25 |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Heinkel He 100 byl německý jednomístný jednomotorový stíhací dolnoplošník, vyvinutý firmou Heinkel v druhé polovině 30. let 20. století.
Vznik
Na počátku roku 1937 vyhlásil Technický úřad první požadavky týkající se nástupce letounu Messerschmitt Bf 109. V květnu téhož roku zahájil Siegfried Günter pod dohledem tehdejšího ředitele a šéfa konstrukční kanceláře Heinricha Hertela práce na projektu nového stíhacího stroje označeného Projekt 1035.[2] Tento projekt zahrnoval dvě varianty lišící se použitým křídlem. Standardní stíhací verze s rozpětím 9,40 m a druhá verze s rozpětím 7,60 m určená k překonání světového rychlostního rekordu. V říjnu 1937 Ernst Heinkel oficiálně informoval Ernsta Udeta o existenci této jeho soukromé aktivity. Následně operační štáb vojenského letectva rozhodl o objednávce tří prototypů a deseti předsériových kusů s označením He 100. První prototyp He 100 V1 (imatrikulace D-ISVR) s motorem DB 601 M o výkonu 750 kW byl zalétán Hansem Dieterlem 22. ledna 1938 na továrním letišti v Marienehe.
Vývoj
V březnu 1938 byl zalétán druhý prototyp He 100 V2 (D-IUOS) s vylepšeným systémem chlazení motoru DB 601. Zvětšena byla také svislá ocasní plocha, která měla zlepšit stabilitu ve vodorovném letu. Zesílen byl rovněž potah křídla. Letoun určený k překonání rychlostního rekordu ve vodorovném letu na uzavřené trati 100 km poháněla speciální verze motoru DB 601 Re II s možností zvýšení výkonu na 1176 kW.
Třetí prototyp He 100 V3 (D-ISVR) vycházející konstrukčně z V2 měl překonat světový rekord v maximální rychlosti ve vodorovném letu. Kryt jeho kokpitu měl nový aerodynamičtější tvar, křídlo se vyznačovalo menším rozpětím a nosnou plochou. Pohon zajišťoval motor DB 601 Re V se zvýšenými otáčkami z 2480 na 3000 za minutu s přídavným vstřikováním metylalkoholu o maximálním výkonu 1324 kW po dobu pěti minut. Vzhledem k jeho životnosti 30 minut probíhaly testy třetího prototypu s klasickou pohonnou jednotkou DB 601 A, výkonnější varianta měla být instalovaná až před rekordem.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2c/He_100_2012.jpg/220px-He_100_2012.jpg)
Další prototyp He 100 V4 měl představovat vzor plánované verze B, stejně jako He 100 V5 (HE+BE).
He 100 V6 dokončený v březnu 1939 měl zabudovaný motor DB 601 Aa o vzletovém výkonu 864 kW a společně s He 100 V7, zalétaným 24. května, představovaly vzory pro plánovanou variantu C. Ještě před jejich dokončením byl hotov další rekordní stroj He 100 V8 (D-IDGH). Byl vybaven stejným křídlem i motorem jako V3, rozdíl byl v ještě nižším krytu kabiny.
Začátkem léta 1939 byl dokončen další představitel plánované varianty C, He 100 V9. Jako první měl zabudovanou hlavňovou výzbroj složenou z kanónu MG FF ráže 20 mm střílejícího osou třílisté vrtule a dvou kulometů MG 17 ráže 7,92 mm uložených v kořenech křídla. He 100 V10 sloužil k pozemním statickým zkouškám.
Poslední tři exempláře z první objednávky byly dokončeny jako He 100 D-0, z nichž byl první (D-ITLR) zalétán v září 1939. Tyto letouny měly jinak tvarovaný kryt kabiny a mírně zmenšenou svislou ocasní plochu. Výzbroj byla identická s V9. Následně společnost Heinkel rozběhla ve vlastní režii montáž dvanácti letounů He 100 D-1.
Rekordní lety
Letoun He 100 se stal na krátkou dobu držitelem absolutního rychlostního rekordu. Nejprve s druhým prototypem V2 dosáhl Generalmajor Ernst Udet 5. června 1938 rychlosti 634,73 km/h na uzavřené trati 100 km.[3] Let probíhal na trase Wüstrow-Müritz-Wüstrow ve výšce 5500 m. Pro zvýšení popularity typu Heinkel He 112 v zahraničí byl rekordní let připsán stroji s označením He 112 U.
Další pokus o překonání rychlostního rekordu proběhl začátkem září 1938 s prototypem V3 ve Warnemünde. Po startu se však nezatáhla jedna podvozková noha, takže pokus o překonání rekordu nešlo zrealizovat. Zkušební pilot Gerhard Nietske nechtěl riskovat přistání, vystoupal do výšky a opustil stroj na padáku. Při výskoku utrpěl lehká zranění úderem o kýlovou plochu.
Absolutního světového rekordu se dočkal 30. března 1939 až osmý prototyp V8, který v Oranienburgu dosáhl rychlosti 746,606 km/h.[3] Stroj pilotovaný Hansem Dieterlem proletěl ve výšce 75 m tříkilometrový měřicí úsek tam a zpět. Použitá měřicí zařízení Askania, Lorenz a Telefunken pracovala s přesností 0,001 s. Rekord byl překonán již v dubnu 1939 typem Messerschmitt Me 209. Přípravy k dalšímu rekordnímu letu V8 zastavil 12. července 1939 náčelník inženýrského odboru Úřadu generálního zbrojmistra Luftwaffe ing. Lucht.
Export
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f3/He_100.jpg/220px-He_100.jpg)
Tři předsériové He 100 D-0 byly i s licenčními právy dodány do Japonska, ovšem nikdy se zde nevyráběly. Dodány byly v květnu 1940. Je možné, že svou koncepcí ovlivnily vývoj jediného významného japonského stíhacího letounu s kapalinou chlazeným motorem Kawasaki Ki-61 Hien.[3]
Šest prototypů He 100 V1, V2, V4 V5 a V7 bylo od jara 1940 zkoušeno v SSSR a údajně ovlivnily vývoj sovětského stíhače Jak-3.[3] Jednání o zahájení sériové výroby He 100 v Maďarsku firmou Manfred Weiss v Budapešti nebylo úspěšné.
He 100 nikdy nebyl přijat do výzbroje Luftwaffe. Za války byly vyrobené kusy používány k propagandistickým účelům pod fiktivním označením Heinkel He 113. Sloužily také v letce bránící mateřskou továrnu v Rostocku-Marienehe.[4]
Specifikace (He 100 D-1)
![Třípohledová identifikační silueta „He 113“](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/da/AP1480B.pdf/page1-350px-AP1480B.pdf.jpg)
Údaje dle[5]
Technické údaje
- Osádka: 1
- Rozpětí: 9,40 m
- Délka: 8,20 m
- Výška: 3,60 m
- Nosná plocha: 14,60 m²
- Hmotnost prázdného letounu: 1810 kg
- Vzletová hmotnost: 2 500 kg
- Pohonná jednotka: 1 × invertní, kapalinou chlazený dvanáctiválec do V (60°) Daimler-Benz DB 601M
- Výkon pohonné jednotky: 1 175 k (864 kW)
Výkony
- Maximální rychlost: 620 km/h u země
- Maximální rychlost: 670 km/h ve výšce 5 000 m
- Cestovní rychlost: - km/h
- Dolet: 1010 km
- Dostup: 10 500 m
- Rychlost výstupu do letové hladiny na 6 000 m za 7 min 48 s
Výzbroj
Odkazy
Reference
- ↑ SCHMID, Jaroslav. Letadla 1939-1945 Stíhací a bombardovací letadla Německa 1. díl. 1. vyd. Plzeň: Fraus, 1993. ISBN 80-85784-02-5. S. 48.
- ↑ MURAWSKI, Marek. Letadla Luftwaffe Část 2. 1. vyd. Hostomice: Intermodel, 1997. ISBN 80-901976-3-9.
- ↑ a b c d SCHMID, Jaroslav. Letadla 1939-1945 Stíhací a bombardovací letadla Německa 1. díl. 1. vyd. Plzeň: Fraus, 1993. ISBN 80-85784-02-5. S. 49.
- ↑ GUNSTON, Bill. Bojová letadla. Praha: Svojtka, 2006. S. 193.
- ↑ SCHMID, Jaroslav. Letadla 1939-1945 Stíhací a bombardovací letadla Německa 1. díl. 1. vyd. Plzeň: Fraus, 1993. ISBN 80-85784-02-5. S. 46.
Literatura
- SCHMID, Jaroslav. Letadla 1939-1945 Stíhací a bombardovací letadla Německa 1. díl. 1. vyd. Plzeň: Fraus, 1993. ISBN 80-85784-02-5. S. 46–49.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Heinkel He 100 na Wikimedia Commons
- Heinkel He 100: Stroj rychlejší než Spitfire se stal možná vzorem sovětského Lavočkinu LaGG-3
Média použitá na této stránce
He 100 V1 на аэродроме Росток-Мариенех
Ганс Дитерли в кабине рекордного Не 100V8 после полёта 30 марта 1939 года.
Heinkel 113 silhouette for use by aircraft spotters
Source: www.warbirds.be/web/ content.php?article.476
Heinkel "He 113", a He 100 in night-fighter guise. Note the ejector stacks on the exhaust, supercharger inlet on the wing, and fully extended radiator under the cockpit.
- Heinkel He 100D/He 113
- Luftwaffe propaganda photo