Jan Vladislav
PhDr. Jan Vladislav | |
---|---|
![]() | |
Rodné jméno | Ladislav Bambásek |
Narození | 15. ledna 1923![]() |
Úmrtí | 3. března 2009 (ve věku 86 let)![]() |
Povolání | básník, překladatel, univerzitní vyučující |
Alma mater | Univerzita Karlova |
Témata | literatura, překlad a vydávání |
Ocenění | Řád Tomáše Garrigua Masaryka ![]() Řád umění a literatury ![]() |
Rodiče | Petr Bambásek |
Podpis | ![]() |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jan Vladislav, vlastním jménem Ladislav Bambásek (15. ledna 1923 Hlohovec – 3. března 2009 Praha) byl český básník a překladatel.
Biografie
Narodil se v Hlohovci na Slovensku v české rodině poštovního úředníka, bývalého legionáře. Roku 1939 odešel s rodinou do Čech a o tři roky později složil maturitu na gymnáziu v Poličce. Jako maturant pomáhal v místní knihovně a nacházel zálibu v cizojazyčných svazcích. První knihou v originále, kterou přečetl celou, bylo Goethovo Utrpení mladého Werthera. Pak pokračoval s překlady Petrarkových sonetů, to vše ve věku 17 let.
Po válce studoval komparatistiku na Karlově univerzitě v Praze, byl žákem Václava Černého; dva semestry také v Grenoblu srovnávací dějiny literatury.
V roce 1968 se podílel na vzniku Kruhu nezávislých spisovatelů a roku 1969 mohl konečně ukončit studia na FF UK doktorátem z filosofie. Za normalizace byl znovu zbaven možnosti publikovat. Založil samizdatovou edici Kvart, kde vyšlo přes 120 titulů, mezi nimi i několika svazků jeho vlastních básní, esejí a kritik. V prosinci 1976 byl jedním z prvních signatářů Charty 77. Inscenaci jeho pohádkové hry Popella uvedlo v roce 1975 VČLD DRAK z Hradce Králové, v únoru 1977 ji hrálo v Praze, v Divadle S+H. Vzápětí byla inscenace textu „Chartisty“ zakázána východočeským KNV. V září 1976 se jako „guru“ a první čestný člen podílel na „rozjezdu“ ineditního spolku Societas Incognitorum Eruditorum (první učená společnost toho jména existovala v Olomouci 1746–1752). Od května 1976 do prosince 1988 SIE (12–18 přátel, převážně absolventů FFUK a MFFUK) vydávala v 10 exemplářích strojopisný kulturně-politický měsíčník Acta incognitorum. (Dnes v Libri Prohibiti J. Gruntoráda.) J. V. zde přednesl a „publikoval“ svůj esej Tři skici k jednomu obrazu.
V roce 1981 byl šikanou režimu donucen k exilu do Francie, kde žil v Sèvres u Paříže a vedl na Vysoké škole sociálních věd seminář o neoficiální kultuře v zemích za železnou oponou. Po Listopadu začal z Paříže uveřejňovat pravidelně články v Literárních novinách. Roku 2003 ovdověl, vrátil se do Prahy a publikoval své starší původní práce i překlady. K vydání připravoval svůj Otevřený deník 1977–1981[1] a Pařížský deník 1981–1989, které poprvé vyšly v letech 2012 a 1991 resp.[2]
Dílo
Jan Vladislav překládal ze sedmi jazyků: angličtiny, francouzštiny, italštiny, němčiny, rumunštiny, ruštiny a ukrajinštiny a s výpomocí odborníků také z čínštiny a japonštiny.
Vydal dvě knížky vlastní poezie a výbor ze Shakespearových Sonetů, ale po únoru 1948 byl z politických důvodů z univerzity vyloučen a většina nákladu jeho třetí básnické knihy Hořící člověk skončila ve stoupě. Poté mohl v literatuře působit už jen pouze jako překladatel, případně autor knih pro mládež. Překládal a předmluvami nebo doslovy doprovázel zejména klasickou, moderní a lidovou poezii. Jeho původní poezie zůstávala v rukopisech.
- Hořící člověk (z let 1946–1948)
- Samomluvy (1950–1960)
- Věty (1962–1972)
- Fragmenty (1978–1989)
- Sny a malé básně v próze (1981–1990)
Hořící člověk i další sbírky ze souboru uvedené výše v době socialismu nesměly vyjít a byly vydávány strojopisově, v zahraničí nebo až po roce 1989. Souborně byly v České republice vydány poprvé v roce 1991 v nakladatelství KOS pod názvem Kniha poezie.[3]
Kniha Eseje (2019) shrnula bohatou sbírku Vladislavových do té doby tiskem nevydaných souborů esejů, které autor psal už od 50. let a sám je uspořádal.[4] Spolu s Vilémem Prečanem napsal knihu Horký leden 1989 v Československu, která obsahuje podrobnou dokumentaci k událostem, jež souvisely s 20. výročím smrti Jana Palacha.[5]
O autorovi samotném vyšla v roce 1998 kniha Umíněnost jako osud: Jan Vladislav pětasedmdesátiletý, jež kromě ukázek z Vladislavova díla obsahuje také několik textů o autorovi a výběrovou bibliografii.[6][7]
Ocenění
Je nositelem Řádu Tomáše Garrigua Masaryka (1991), francouzského Řádu umění a literatury (1993), Ceny PEN Clubu za celoživotní dílo (1998) a Státní ceny za překladatelské dílo (2001) a ceny Ministra zahraničí Gratias agit (2008).
Reference
- ↑ Jan Vladislav Otevřený deník Nakladatel: Torst ISBN 978-80-7215-443-2, EAN: 9788072154432
- ↑ Jan Vladislav. www.databazeknih.cz [online]. [cit. 2019-03-24]. Dostupné online.
- ↑ 1923–2009., Vladislav, Jan,. Kniha poezie. Praha: Klub osvobozeného samizdatu, 1991. 254 s. ISBN 8090109306, ISBN 9788090109308. OCLC 26444308 S. 254.
- ↑ Eseje - Jan Vladislav | Databáze knih. www.databazeknih.cz [online]. [cit. 2019-03-24]. Dostupné online.
- ↑ Horký leden 1989 v Československu – Jan Vladislav | Databáze knih. www.databazeknih.cz [online]. [cit. 2019-03-24]. Dostupné online.
- ↑ Umíněnost jako osud: Jan Vladislav pětasedmdesátiletý – Jan Vladislav | Databáze knih. www.databazeknih.cz [online]. [cit. 2019-03-24]. Dostupné online.
- ↑ Umíněnost jako osud. Jan Vladislav pětasedmdesátiletý. Ústav pro soudobé dějiny AV ČR, v. v. i. [online]. [cit. 2019-03-24]. Dostupné online.
Literatura
- Časopis Reflex, 28/2005
- KAUTMAN, František. PREČAN, Vilém. DRÁPALA, Milan. Umíněnost jako osud: Jan Vladislav pětasedmdesátiletý 1. vyd. Praha: Nadace Československého dokumentačního střediska, 1998. 186 s. ISBN 80-238-1803-1
- VLADISLAV, Jan. VONDRÁČEK, Jiří. Nebylo těžké říci ne 1. vyd. Praha: Radioservis, 2011. 162 s. edice Osudy ISBN 978-80-86212-74-6
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Jan Vladislav na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Jan Vladislav
- Jan Vladislav dopsal svoji poslední báseň – ČT24, 3. března 2009
- Kdo to neví, myslí si, že je novátor – rozhovor s Janem Vladislavem v měsíčníku Plav 11/2007
- Ještě jsem tady – Jan Vladislav – dokument ČT, 2006 – možnost on-line přehrání
- Jan Vladislav in Italia [1]
- Jan Vladislav ve Slovníku české literatury po roce 1945
Média použitá na této stránce
Vlajka České republiky. Podoba státní vlajky České republiky je definována zákonem České národní rady č. 3/1993 Sb., o státních symbolech České republiky, přijatým 17. prosince 1992 a který nabyl účinnosti 1. ledna 1993, kdy rozdělením České a Slovenské Federativní republiky vznikla samostatná Česká republika. Vlajka je popsána v § 4 takto: „Státní vlajka České republiky se skládá z horního pruhu bílého a dolního pruhu červeného, mezi něž je vsunut žerďový modrý klín do poloviny délky vlajky. Poměr šířky k její délce je 2 : 3.“
Stužka: Řád Tomáše Garrigua Masaryka III. třídy – Česká a Slovenská Federativní Republika (1990-1992).
Autor: Boroduntalk, Licence: CC BY 3.0
Tento vektorový obrázek byl vytvořen programem Inkscape .
Jan Vladislav *1923, člen Moravského kola spisovatelů