Konverze ke křesťanství
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/67/Conversion_on_the_Way_to_Damascus-Caravaggio_%28c.1600-1%29.jpg/250px-Conversion_on_the_Way_to_Damascus-Caravaggio_%28c.1600-1%29.jpg)
Konverze ke křesťanství je náboženské obrácení člověka, který dříve nebyl křesťanem, a přináší změny v tom, co sociologové označují jako „kořenovou realitu“ konvertity, včetně jeho sociálního chování, myšlení a etiky. Sociologie náboženství naznačuje, že náboženská konverze byla důležitým faktorem při vzniku civilizace a utváření moderního světa. Konverze je psychology náboženství nejvíce studovaným aspektem náboženství, ale skutečných údajů je stále velmi málo. Neurologické studie zjistily, že konverze není výsledkem patologie.
Křesťanství na jihu a východě planety Země rychle roste, a to především díky konverzím. V historii se používaly různé metody konverze. Existují důkazy o donucování ze strany světských vůdců v raném a pozdním středověku, ačkoli nucení jako metoda nebylo nikdy schváleno nebo dokonce podporováno žádnou většinou křesťanských teologů.
Různé křesťanské denominace mohou provádět různé druhy rituálů nebo obřadů uvedení do společenství věřících. Základním rituálem obrácení je křest, zatímco různé denominace se liší, pokud jde o biřmování.
Podle studie profesora náboženství Davida B. Barretta z Kolumbijské univerzity a historika George Thomase Kuriana z roku 2001 se v tomto roce ke křesťanství obrátilo z jiného náboženství přibližně 2,7 milionu lidí, zatímco celkově se ročně obrátí přibližně 3,8 milionu lidí.[2][3] V prvních desetiletích jednadvacátého století je letniční hnutí největší a nejrychleji rostoucí formou křesťanství,[4] tento růst je způsoben především náboženskými konverzemi.[5][6]
Individuální konverze
James P. Hanigan píše, že individuální obrácení je základní zkušeností a ústředním poselstvím křesťanství, a dodává, že křesťanské obrácení začíná zkušeností „vyvedení z rovnováhy“ prostřednictvím kognitivní a psychologické „nerovnováhy“, po níž následuje „probuzení“ vědomí a nové uvědomění si Boha.[7] Hanigan ji přirovnává ke „smrti a znovuzrození, odvrácení..., odložení starého..., změně mysli a srdce“.[8] Člověk reaguje uznáním a vyznáním osobní ztracenosti a hříšnosti a následně přijme povolání ke svatosti, čímž obnoví rovnováhu. Po tomto počátečním vnitřním obrácení následuje praxe, která proces obrácení dále prohlubuje a která podle Hanigana bude zahrnovat i etické změny.[9]
V příkladech obrácení z Nového zákona, jako je Petrovo obrácení[10] a Pavlovo obrácení,[11] Hanigan vnímá stejnou společnou zkušenost „smrti a znovuzrození“. Říká, že tito lidé nereagovali z pocitu viny, ale z úcty, respektu a svaté bázně před tím, co vnímali jako Boží přítomnost.[12]
![depiction of a life size wooden carving of Jesus calling Peter and Andrew as they climb out of their fishing boat](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2d/Jan_Frans_van_Geel_and_Jan_Baptist_van_Hool_-_The_calling_of_St._Peter_and_St._Andrew%2C_detail_of_the_pulpit_in_the_St._Andrew%27s_Church%2C_Antwerp.jpg/220px-Jan_Frans_van_Geel_and_Jan_Baptist_van_Hool_-_The_calling_of_St._Peter_and_St._Andrew%2C_detail_of_the_pulpit_in_the_St._Andrew%27s_Church%2C_Antwerp.jpg)
Srovnávací studie z počátku 21. století nabízejí poznatek, že náboženská konverze poskytuje nové místo pro sebedefinici, morální autoritu a společenskou identitu prostřednictvím přijetí náboženského jednání, které se příjemci zdá vhodnější a pravdivější.[13]
Antropolog Robert Hefner dodává, že „konverze nabývá nejrůznějších podob..., protože je ovlivněna širší souhrou identity, politiky a morálky“.[14] Poselství Pravdy, spásné identity a přijetí do společenské organizace, jejímž cílem je šíření tohoto poselství, se ukázalo být samo o sobě revoluční silou.[15]
Teologie
Podle socioložky Ines W. Jindry má obrácení „teologický rozměr“.[16] Avery Dulles cituje Bernarda Lonergana, který říká: „Předmětem teologie je tedy člověk, který prochází obrácením k Bohu.“[17] Zkušenost obrácení je základní a má tyto charakteristiky: „je konkrétní, dynamická, osobní, komunitní a historická“. Díky tomuto zaměření na jednotlivce má teologie obrácení ve svém základu tytéž charakteristiky.[18]
Náboženský historik David W. Kling ve své knize History of Christian Conversion (Dějiny křesťanské konverze) uvádí devět obecných témat společných pro vyprávění o konverzi.[19] Jindra popisuje první téma jako „lidské poznání Boží přítomnosti“, zatímco Kling říká, že „Bůh se pro lidi stává skutečným“ prostřednictvím konverze.[20][21] Konverze má vždy „kontext“: lidé jsou „sociálně konstituované“ bytosti a náboženská konverze se vždy odehrává ve společenském kontextu.[20] Jindra píše, že ačkoli se všechna vyprávění o konverzi liší, všechna vykazují známky toho, že jsou založena na osobních vnitřních zkušenostech krize vyjádřených prostřednictvím specifického historického kontextu, v němž konvertité žili.[22]
V konverzi se objevují aspekty „pohybu i odporu“. Křesťanství bylo od svých počátků evangelijním náboženstvím zaměřeným na misii, které se šířilo prostřednictvím konverze. Lidé však přirozeně tíhnou k setrvačnosti, ke známému, pokud nejsou jinak motivováni ke změně, takže konverze je v dějinách spíše výjimkou než pravidlem.[20]
V procesu přeměny existuje jak „kontinuita, tak diskontinuita“. Konverze může být rušivá a způsobit přerušení vztahu s minulostí, ale přerušení je zřídkakdy úplné. Aspekty minulosti jsou často zachovány, což vede k jakési „hybridní“ víře.[23] Gender také hraje přímou roli v tom, jak lidé konvertují nebo nekonvertují.[24]
Svědectví a vyprávění poskytují slovník obrácení.[25] U slavnějších příběhů o obrácení, jako je Augustinův a Martina Luthera, je zřejmé, že příběh o obrácení byl později používán nejen pro osobní poznání a proměnu, ale také pro přilákání potenciálních konvertitů.[26] Kling píše, že „vliv [takových] osobních svědectví na dějiny obrácení nelze přeceňovat“.[25] Náznaky z Jandrova výzkumu z jednadvacátého století naznačují, že to platí i pro obyčejnější, méně slavná obrácení.[27] Obrácení přineslo v životě většiny konvertitů důležité a pozitivní změny: Jindra říká, že „se stali stabilnějšími, našli smysl života, vypořádali se se svými dřívějšími problematickými biografickými trajektoriemi a zlepšili své vztahy (Jindra, 2014)“.[26]
Konverze byla historicky ovlivněna tím, jak je definována osobní „identita“ a pocit sebe sama. To může určovat, nakolik záměrné jednání ze strany jednotlivého konvertity řídilo výsledek a nakolik místo toho mohly vnější síly zasáhnout do osobního jednání.[24] V případě křesťanské konverze téměř vždy existuje síť dalších osob, které konvertitu před konverzí ovlivnily.[26] Jindra píše, že konkrétní kontext, který zahrnuje ideologii skupiny, k níž se konvertita připojil, konkrétní krizi jednotlivého konvertity „a míru vlastního jednání oproti vlivu ostatních“, jsou důležitými aspekty ovlivňujícími, zda se konvertita po konverzi změní, nebo nezmění.[21]
Tyto faktory se překrývají s fázemi konverze podle výzkumného psychologa Lewise Ramba.[16] Rambův model konverze zahrnuje kontext, krizi (zahrnující určitou formu hledání ze strany potenciálního konvertity), setkání a interakci (s někým, kdo věří v nový náboženský systém). Následuje závazek a jeho výsledky.[16]
Společenské vědy
Německý sociolog Max Weber ve své knize Sociologie náboženství píše, že náboženská konverze začíná u proroka jako hlasu zjevení a vize, který vyzývá ostatní, aby se rozešli s tradicí a uvedli svůj život do souladu s jeho „pravdou, která buduje svět“.[28] Weber věřil, že prorocké ideály se mohou prostřednictvím konverze společenství následovníků stát „silou pro proměnu světa tak mocnou jako nic jiného v lidských dějinách“.[29]
Hefner označil konverzi a christianizaci za „dvojí fenomén“ a napsal, že náboženská konverze byla důležitým faktorem při vzniku civilizace a utváření moderního světa.[30] Podle Hefnera s sebou „přeformulování sociálních vztahů, kulturních významů a osobní zkušenosti“ spojené s konverzí nese neodmyslitelný „aspekt budování světa“.[31]
Na konci devatenáctého století byl vývoj světových náboženství (judaismu, křesťanství, islámu a buddhismu) považován za součást nevyhnutelného pochodu k lidskému osvícení v lineárním vzestupném vývoji.[32] Antropologie účinně prokázala, že tento model nedokáže vysvětlit náboženské rozdíly.[33]
Světová náboženství vytvořila instituce schopné standardizovat vědění a někteří tvrdí, že jim to pomohlo přežít, zatímco „říše a ekonomické řády přicházely a odcházely“.[34] Ve skutečnosti se však jen několika náboženstvím podařilo dlouhodobě se šířit a standardizované učení nemusí mít nutně vliv na individuální konverzi a víru.[35]
Jednou z nejvlivnějších prací v sociologii náboženství z 60. let 20. století je kniha Roberta Belly (1964) Religious Evolution, která tvrdí, že všechna světová náboženství hlásají existenci transcendentální sféry, která je nadřazena každodenní realitě, čímž legitimizují zkušenosti spásy/konverze, jejichž cílem je spojit člověka s tímto světem.[36] Bella popisuje možnost vykoupení/konverze za těchto podmínek jako „ve svých důsledcích otřásající světem“.[37] Napětí mezi běžnou realitou a transcendentnem vytváří uznání potřeby společenské reformy, která je vedena spásnou vizí a která svět přetváří, místo aby jej pasivně přijímala.[38] Tímto způsobem, říká Hefner, světová náboženství uvolnila sevření tradice a položila základy lidské svobody.[39]
Psychologie
Přestože je konverze nejstudovanějším aspektem náboženství mezi psychology zabývajícími se náboženstvím, empirických údajů na toto téma je málo a od klasického díla Williama Jamese Varieties of Religious Experience z roku 1902 se metoda příliš nezměnila.[40] James Scroggs a William Douglas napsali o sedmi současných problémech v psychologii konverze.
1) Definice. Scroggs a Douglas označují tuto otázku za „nejstarší v oboru“ a uvádějí, že psychologové se ptají, zda konverze vyžaduje náhlý obrat, nebo postupnou změnu. Neexistuje shoda.[41] Slovo konotuje náhlý obrat, ale psychologové nechtějí opustit možnost postupné konverze.[41]
2) Patologie. Freud považoval náboženství za patologii a stoupenci jeho myšlenkové školy v tom pokračují.[42] Empirické studie ukazují, že náboženství je spojeno s dobrým duševním zdravím žen, že pomáhá při depresích a překonávání závažných problémů, jako je závislost na heroinu, a že obecně existují významné vazby mezi náboženstvím a spiritualitou a dobrým fyzickým a duševním zdravím.[43][44][45] Podle Scroggse a Douglase záleží na tom, jaký názor psycholog zaujme, na jeho vzdělání a osobní oddanosti víře či nevíře.[46]
3) Typ osoby. Mnozí si kladou otázku, zda existuje nějaký typ člověka, u něhož je větší pravděpodobnost, že se obrátí, než u jiných.[47] Sociologové zdůrazňují význam takových proměnných, jako je společenská třída, skupinová očekávání a sociální změny (jako v americké pohraniční společnosti nebo v současné Číně). Podle Scroggse a Douglase William „James považoval nemocnou duši za nejpravděpodobnějšího kandidáta na obrácení. Nemocná duše žije ,blízko prahu bolestiʻ. Je obecně introvertní a pesimisticky naladěná, zlo světa si bere hluboce k srdci. Nemocná duše je zádumčivá, ponořená do existenciální úzkosti. Je to Kierkegaardův člověk, který je zoufalý a ví, že je zoufalý“.[47]
Trauma a existenciální krize mohou vést ke konverzi. Podle studie psycholožek Rosemary de Castellové a Janette Simmondsové[48][49] je trauma u již obrácených osob často spojeno také s „prospěšnými změnami ve vnímání sebe sama, ve vztazích a životní filozofii a s pozitivními změnami v oblasti existenciálních, duchovních nebo náboženských záležitostí“.
Studie z roku 2011 uvádí, že konverze může mít buď vnitřní podobu, kdy se náboženství stává hlavním principem a cílem života konvertity, nebo vnější podobu, kdy náboženství slouží většinou jiným cílům, například politickým nebo ekonomickým, které jsou pro daného člověka důležitější než náboženství. U těch, kteří prožívají vnitřní konverzi, je spojena nižší míra deprese, úzkosti a stresu, zatímco u těch, kteří praktikují pouze vnější konverzi, je tato míra vyšší.[50]
4) Věk. Scroggs a Douglas uvádějí, že první autoři zabývající se psychologií konverze shodně považovali dospívání za nejpravděpodobnější věk pro konverzi.[51]
- Psycholog Robert Ferm zjistil v průzkumech tří církví, že průměrný věk obrácení je 43, 46 a 41 let (Ferm, Robert, The Psychology of Christian Conversion. Westwood, N. J., Fleming Revell, 1959,s. 218.) Konvertité, které Grahamova první britská kampaň přivedla k obrácení, byli v průměru dvacetiletí.[52] Jung zdůrazňoval střední až pozdní třicátníky... Hiltner píše, že konverze „je nejdůležitější, nejpravděpodobnější a nejkultivovanější ve třiceti letech, spíše než aby byla považována primárně za fenomén dospívání“.[52]
Ferm proto píše, že „z Eriksonových teorií lze pravděpodobně vyvodit závěr, že jak krize identity v období dospívání, tak krize integrity ve středním věku představují zralé okamžiky pro konverzi“.[52]
5) Vědomé nebo nevědomé. Do jaké míry je zkušenost konverze způsobena vědomým řízením a do jaké míry nevědomými faktory, které stojí za jedincem nebo ho dokonce přesahují?[52] Většina konvertitů uvádí síly mimo vědomou kontrolu. „Většina psychologů se shoduje, že role nevědomých faktorů je při konverzi rozsáhlá a často rozhodující a že náhlým konverzím předchází dlouhé období podvědomé inkubace,“ píší Scroggs a Douglas.[52] Allport, Maslow, Rogers a další zdůrazňují roli vědomého rozhodnutí.[53]
6) Věda versus náboženství. Psychologové jako sociální vědci mají tendenci pracovat podle nicneříkajícího redukcionismu. Konverze musí být popsána jako přirozený proces. Teologové a další, kteří připouštějí možnost nadpřirozena, mají tendenci ke studiu konverze přistupovat podle přístupu něco-více, ruce pryč od svaté ochrany.[54] Rozdílné světonázory mohou zkreslovat interpretace. Scroggs a Douglas píší, že "žádné řešení tohoto velmi obtížného problému se neobjevuje v bezprostřední působnosti", ale naznačují, že uznání zkreslení a zahrnutí obou pohledů do „nejen interdisciplinárního, ale i mezioborového výzkumu je nezbytné“.[55]
7) Jaký přístup? Protože existují různé psychologické školy s protichůdnými teoriemi, je určení toho, který je pro studium konverze nejvhodnější, jednou z otázek, které Scroggs a Douglas vnímají: „Behaviorismus, operacionalismus a teorie učení byly jen zřídka aplikovány na studium náboženské konverze“ a drtivá většina prací byla napsána z jediného hlediska: „funkcionalismu“, který definuje to, co je pravdivé, jako to, co funguje.[56]
Neurologie
Kelly Bulkeleyová v knize The Oxford Handbook of Religion Conversion napsala, že od roku 2014 nebyl proveden žádný neurovědecký výzkum zaměřený konkrétně na náboženskou konverzi.[57] Neexistuje ani jednotný konsenzus o tom, jak funguje systém mozek/mysl, a výzkumníci používají mnoho různých přístupů.[58] Spory se vedou o problém mysli a těla, stejně jako o to, zda je mozek jednoduše modulární (složený z oddělených částí), nebo zda je to příliš omezené vysvětlení toho, co Bulkeley nazývá komplexními, „globálními, syntetickými, celek je větší než součet jeho částí“.[59] Neshody panují ohledně determinismu vs. svobodné vůle, využití zobrazování mozku, zpráv o konverzi z první osoby a aplikací kvantové fyziky.[60][61]
Fenomén konverze vychází z přesvědčení, že lidé mají schopnost změnit způsob, jakým mentálně vnímají a prožívají svět. Výzkum plasticity mozku ukázal, že schopnost mozku vytvářet nové nervové dráhy nám zůstává po celý život.[62] Bulkeley píše, že „kognitivní neurověda ve vztahu k náboženským konverzím, při nichž lidé procházejí zásadní změnou uspořádání předpokladů a očekávání, které utvářejí jejich vnímání světa, může vést k novým důkazům ohledně latentního potenciálu vývoje mozku a mysli“.[63]
Studie o modlitbě a meditaci ukazují, že mění fungování mozku měřitelným a hmotným způsobem.
- „Z tohoto základního zjištění vyplývá několik důsledků. Jedním z nich je, že přinejmenším některé aspekty náboženství nejsou způsobeny patologickým fungováním mozku. Současný výzkum [kognitivní neurovědy] vyvrací myšlenku, že by náboženství ... pramenilo z chybných procesů v mozku a mysli. Nejlepší dostupné vědecké důkazy ukazují, že lidé, kteří se věnují nábožensky motivovaným kontemplativním cvičením, mají normální, zdravý mozek. Možná, že jiné formy náboženství mohou být s neuropatologií spojeny příměji, ale v případě meditace a modlitby literatura CN podporuje pragmatické ocenění účinnosti náboženské praxe při utváření zdravé interakce mozku a mysli.“[63]
Statistiky
Podle studie profesora náboženství Davida B. Barretta z Kolumbijské univerzity a historika George Thomase Kuriana z roku 2001 se v tomto roce ke křesťanství obrátilo z jiného náboženství přibližně 2,7 milionu lidí, zatímco celkově se ročně obrátí přibližně 3,8 milionu lidí.[2][3] V prvních desetiletích jednadvacátého století je letniční hnutí největší a nejrychleji rostoucí formou křesťanství.[4] Profesor náboženství Dyron B. Daughrity cituje Paula Frestona: „Během několika desetiletí bude polovina křesťanů na světě v Africe a Latinské Americe. Při současném trendu bude do roku 2050 na světě tolik letničních jako hinduistů a dvakrát více letničních než buddhistů.“[64] Tento růst je způsoben především náboženskými konverzemi.[5][6]
Historik Philip Jenkins poznamenává, že křesťanství rychle roste také v Číně a některých dalších asijských zemích.[65][66] Sociolog a specialista na čínské náboženství Fenggang Yang z Purdue University píše, že křesťanství se „šíří mezi Číňany v jihovýchodní Asii“ a evangelikální a letniční křesťanství v Číně roste rychleji.[67] Více než polovina těchto konvertitů má vysokoškolské vzdělání.[67]
![map of worldwide Christianity in 1938](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d5/Countries_by_percentage_of_Protestants_1938.svg/220px-Countries_by_percentage_of_Protestants_1938.svg.png)
![map of worldwide Christianity in 2011](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9f/Percent_of_Christians_by_Country%E2%80%93Pew_Research_2011.svg/220px-Percent_of_Christians_by_Country%E2%80%93Pew_Research_2011.svg.png)
Sociální antropoložka Juliette Koningová a socioložka Heidi Dahlesová z Vrije Universiteit Amsterdam se shodují, že od 80. let 20. století došlo k rychlému rozšíření charismatického křesťanství. Nejrychleji prý rostou křesťanské komunity v Singapuru, Číně, Hongkongu, na Tchaj-wanu, v Indonésii a Malajsii a většinu nových věřících tvoří „vzestupně mobilní, městští Číňané střední třídy“. Allan Anderson a Edmond Tang ve své knize Asian and Pentecostal: The Charismatic Face of Christianity in Asia uvádějí, že „Asie má druhý největší počet letničních/charismatiků ze všech kontinentů na světě a zdá se, že rychle dohání největší, Latinskou Ameriku.“[69] World Christian Encyclopedia (Světová křesťanská encyklopedie) odhaduje 135 milionů v Asii oproti 80 milionům v Severní Americe.[69]
Uvádí se také, že v některých zemích, jako je Čína,[70][71] Hongkong,[72] Indonésie,[73] Írán,[74][75] Japonsko,[76] Singapur,[77][78][79] a Jižní Korea,[80] se stále více mladých lidí stává křesťany.
Rada pro mezinárodní vztahy uvádí, že „počet čínských protestantů od roku 1979 roste v průměru o 10 % ročně“.[81] Oceněný historik křesťanství Todd Hartch z Eastern Kentucky University napsal, že do roku 2005 konvertovalo ke křesťanství asi 6 milionů Afričanů ročně.[82] Podle íránského historika Ladana Boroumanda „Írán je dnes svědkem nejvyšší míry christianizace na světě“.[83]
![primitive depiction of a man and a woman from the south of India](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/69/The_gospel_in_South_India_-_or_the_religious_life%2C_experience%2C_and_character_of_the_Hindu_Christians_%281880%29_%2814586684050%29.jpg/220px-The_gospel_in_South_India_-_or_the_religious_life%2C_experience%2C_and_character_of_the_Hindu_Christians_%281880%29_%2814586684050%29.jpg)
Přesný počet Dalitů (nedotknutelných), kteří v Indii konvertovali ke křesťanství, není k dispozici, ale religionista William R. Burrow z Coloradské státní univerzity odhaduje, že ke křesťanství konvertovalo asi 8 % Dalitů.[84] Podle studie Pew Research Center z roku 2021 křesťanství v Indii v posledních letech vzrostlo díky konverzím. Většina konvertitů jsou bývalí hinduisté, i když někteří jsou bývalí muslimové.[85][86]
Od 60. let 20. století došlo k výraznému nárůstu počtu konverzí z islámu ke křesťanství, většinou k evangelikální a letniční křesťanské tradici.[87] Studie Believers in Christ from a Muslim Background z roku 2015: „Podle odhadů z globálního sčítání konvertovalo ke křesťanství 10,2 milionu muslimů“.[88] Mezi země s největším počtem muslimů obrácených ke křesťanství patří Indonésie (6 500 000), Nigérie (600 000), Írán (500 000 oproti pouhým 500 v roce 1979), Spojené státy (450 000), Etiopie (400 000) a Alžírsko (380 000).[89] Indonésie je domovem největší křesťanské komunity konvertitů od islámu. Od poloviny a konce 60. let 20. století konvertovalo ke křesťanství 2 až 2,5 milionu muslimů.[90][91][92] Podle Rady pro mezinárodní vztahy z roku 2007 odborníci odhadují, že v západním světě konvertují ke křesťanství tisíce muslimů ročně, což však není zveřejněno kvůli obavám z pomsty.[93]
Způsoby konverze
Donucení
Ačkoli křesťanští teologové, jako například Augustin ze čtvrtého století a Alkuin z devátého století, dlouho tvrdili, že konverze musí být dobrovolná, existují historické příklady donucení k obrácení na křesťanství.[94][95] Konstantin použil právo i sílu, aby vymýtil praxi obětování a potlačil kacířství, i když ne konkrétně na podporu konverze.[96][97] Theodosius také sepsal zákony k odstranění hereze, ale nevyžadoval od pohanů ani Židů konverzi ke křesťanství.[98][99][100] Východořímský císař Justinián I. v šestém století a císař Heraklius v sedmém století se však pokusili vynutit kulturní a náboženskou jednotu tím, že vyžadovali křest Židů.[101][102][103][104] V roce 612 vizigótský král Sisebut na popud Herakleia vyhlásil povinnou konverzi všech Židů ve Španělsku.[105] V mnoha nových národních státech vznikajících ve východní Evropě pozdního středověku někteří králové a knížata vytvářeli nátlak na své obyvatele, aby přijali nové náboženství.[106] A v křížových výpravách na severu Evropy bojující knížata dosáhla rozsáhlé konverze politickým nátlakem nebo vojenským donucením, přestože teologové nadále tvrdili, že konverze musí být dobrovolná.[107]
Křest
Ve všech variantách křesťanství je křest iniciačním obřadem pro vstup do křesťanského společenství.[108] Téměř všem křtům je společné, že při křtu kněz používá trojiční formuli (ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého).[109] Dva aspekty křtu jsou zdrojem neshod: způsob a význam. V knize Understanding Four Views on Baptism (Porozumění čtyřem názorům na křest) redaktoři napsali, že křesťané se neshodnou na významu křtu a na tom, zda je nezbytným aspektem obrácení, nebo jen demonstrací již proběhlého obrácení.[110]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2f/Child_baptism_with_water.jpg/170px-Child_baptism_with_water.jpg)
V křesťanství existují také různé způsoby křtu. Patří mezi ně ponoření (ponoření do vody), afúze (polévání) a asperze (pokropení). Nejběžnější praxí ve starověké církvi byl křest ponořením celé hlavy a těla dospělého člověka,[111] který zůstal běžný až do středověku a i ve 21. století se vyskytuje ve východní církvi, anglikánské a římskokatolické církvi a ve většině protestantských denominací.[112]
Historik Philip Schaff napsal, že kropení neboli polévání hlavy nemocného nebo umírajícího člověka vodou tam, kde ponoření nebylo praktické, se používalo také ve starověku a až do dvanáctého století a v současnosti se používá na většině Západu.[113] Podle Oxford Dictionary of the Christian Church (Oxfordský slovník křesťanské církve) se však afúze stala nejběžnější praxí západních církví.[114]
Křest novorozenců byl pro protestantské reformátory kontroverzní a pro některé protestanty jím zůstává, ale podle Schaffa jej vykonávali již starověcí křesťané a Nový zákon jej nevyžaduje ani nezakazuje.[115]
Způsob křtu často závisí na denominaci, do které člověk vstupuje, a v některých případech i na jeho osobní volbě. Mnoho anglikánů a luteránů křtí afuzí. Presbyteriáni a kongregacionalisté přijímají křest poléváním nebo kropením. Steven W. Lemke píše, že presbyteriánské Westminsterské vyznání říká: „Ponoření osoby do vody není nutné.“[116] Baptisté s tím nesouhlasí. Mnozí evangelikální protestanti, například baptisté, trvají na tom, že platný je pouze křest plným ponořením. Druhé londýnské a filadelfské vyznání baptistů tvrdí, že „ponoření neboli ponoření osoby do vody je nezbytné“. Křest ponořením je opět potvrzen v článku 7 BF&M [Baptist Faith and Message].[116] Jiní, jako například metodisté, mohou provádět všechny tři formy křtu.[117]
Změna denominace
Přechod z jedné křesťanské denominace, jako je presbyteriánství, do jiné křesťanské denominace, jako je katolicismus, není badateli obecně považován za konverzi ke křesťanství. Mark C. Suchman říká, že je to proto, že většina sociologů a dalších vědců definuje konverzi jako „radikální osobní změnu, zejména změnu zahrnující posun ve smyslu ,kořenové realityʻ.“[118] Podle Suchmana to však ve výzkumu vytváří určitou formu „výběrového zkreslení“.[119] Píše, že studium „každodenní“ náboženské migrace nenahrazuje analýzy „skutečné konverze“, ale změnu denominace, kterou označuje jako „náboženskou mobilitu“, lze považovat za aspekt konverze.[120]
Suchman popisuje šest typů či příčin „náboženské mobility“ jako doplněk k tradičněji omezenému pojmu konverze.[121] Vychází přitom z teorií sociologie deviace, kde se uznává, že „změna náboženské příslušnosti obecně představuje rozchod s předchozími normami a přerušení sociálních závazků – i když nejde o radikální změnu osobnosti“.[122]
Teorie deviace definují, co lze považovat za proměnné a determinanty, které se na ní podílejí, a jaký druh mobility lze považovat za náhodný.[123] „Teorie napětí“ tvrdí, že ti, kteří jsou nespokojeni se svou náboženskou příslušností, se obecně „dopouštějí odchylky“ od této skupiny.[124] Kandidáty na změnu náboženské příslušnosti jsou ti, kteří nejsou dobře integrováni ve své náboženské sociální skupině, ti, kteří se zapletou do sociálních vztahů mimo skupinu s účastníky odchylných kultur, a ti, jejichž etnický původ a tradiční prostředí se liší od jejich současné příslušnosti.[125] Se změnou náboženské příslušnosti jsou spojeny také sňatky s partnery různého náboženství a/nebo vyznání.[126]
Biřmování
- Hlavní článek: Biřmování
Teolog Knut Alfsvåg píše, že biřmování (též konfirmace, z lat. con-firmatio, upevnění, potvrzení) poprvé zavedl papež Inocenc I. v 5. století jako součást jednotné svátosti křtu, křtu (biřmování) a prvního přijímání, která byla běžně přijímána ve 12. století. Za svátost ji formálně označil Druhý lyonský koncil v roce 1274.[127][128] Křest spolu s vyznáním a ponaučením, které je součástí biřmování, a eucharistie zůstaly základními prvky iniciace ve všech křesťanských společenstvích, nicméně Alfsvåg píše, že biřmování má v různých denominacích různé postavení.[129]
![photo from 1918 of African children all dressed in white for confirmation at Cape Mount](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/90/%281918%29_Cape_Mount%2C_Confirmation_Class.jpg/220px-%281918%29_Cape_Mount%2C_Confirmation_Class.jpg)
Někteří považují křest, biřmování a svaté přijímání za prvky jednotné svátosti, skrze kterou se člověk stává křesťanem a součástí církve.[129] U východních křesťanů je biřmování známé také jako myropomazání (křižmo) a za určitých okolností může být uděleno bezprostředně po křtu. Když se dospělý člověk rozhodne konvertovat ke katolické nebo pravoslavné církvi, stane se „katechumenem“ a navštěvuje kurzy, aby se dozvěděl, co konverze znamená a co vyžaduje. Jakmile jsou kurzy ukončeny a kandidát je pokřtěn, mohou být dospělí bezprostředně po křtu biřmováni. Duchovní pomaže čelo (nebo v případě byzantských křesťanů čelo, oči, nosní dírky, ústa, uši, hruď, ruce a nohy) křižmem (olejem) a vzývá Ducha svatého, aby konvertitu opatřil pečetí darů svatého Ducha.[130]
V západních církvích, které provádějí křest dětí (katolická církev, anglikánská církev, anglikáni, luteráni, presbyteriáni, kongregacionalisté, metodisté, nazaréni, moravané a sjednocení protestanti), nejsou pokřtěné děti obvykle ihned biřmovány, s výjimkou naléhavých případů, jako je nemoc nebo hrozící smrt. Jinak musí dětští kandidáti počkat, až budou dostatečně staří, aby se mohli rozhodnout sami. K biřmování nemůže dojít, dokud se kandidát nezúčastní přípravy na biřmování, neprokáže dostatečné porozumění tomu, s čím chce vyjádřit svůj souhlas, a dokud není schopen „vlastními ústy“ vyznat svou touhu být utvrzen ve víře.[131] Ve východních církvích (pravoslaví, starobylé východní církve a Církev Východu) se tento obřad nazývá chrismace a provádí se bezprostředně po křtu, bez ohledu na věk.
Aby byl člověk plně ve společenství s katolickou církví (tento výraz se používá od roku 205), vyžaduje katolická církev, aby konvertita vyznával víru a přijímal svátosti – křest, biřmování a eucharistii.[132] Pravoslavná církev také i ve 21. století zachovává tradici křtu, biřmování a prvního přijímání jako jednotného obřadu, přičemž biřmování označuje jako „Letnice jednotlivce“ (jedná se o odkaz na Ducha svatého, který byl seslán o Letnicích).[133]
Praxe biřmování byla během reformace kritizována těmi, kteří nepovažují biřmování za podmínku obrácení ke křesťanství nebo plnohodnotného přijetí za člena církve.[134] Luther považoval biřmování za „církevní obřad nebo svátostný obřad“, ale pro Luthera byl nutný křest, a ne biřmování.[128] John Wesley tento obřad zcela zrušil a zanechal tak metodismus bez obřadu biřmování od roku 1785 do roku 1965.[135] Tyto církve vidí biřmování jako kombinaci přímluvné modlitby a jako závěrečný obřad po období výuky.[129]
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Conversion to Christianity na anglické Wikipedii.
- ↑ Sk 9, 1–22 (Kral, ČEP)
- ↑ a b World Christian Encyclopedia. Příprava vydání Barrett, David B.; Kurian, George Thomas; Johnson, Todd M. (eds.). Oxford University Press, USA: [s.n.], 2001. ISBN 978-0-19-507963-0. S. 4, 360. (angličtina)
- ↑ a b The Oxford Handbook of Religious Conversion. Příprava vydání Rambo, Lewis Ray; Farhadian, Charles E. (eds.). [s.l.]: Oxford University Press, 2014. ISBN 978-0-19-533852-2. S. 59. (angličtina)
- ↑ a b DAUGHRITY, Dyron B. The Changing World of Christianity: The Global History of a Borderless Religion. (illustrated ed.). vyd. [s.l.]: Peter Lang, 2010. Dostupné online. ISBN 978-1-4331-0452-7. S. 14–15. (angličtina)
- ↑ a b R. G. Why is Protestantism flourishing in the developing world?, n/a [online]. The Economist, 2017-11-18 [cit. 2024-01-23]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b MAKABENTA, Yen. Protestantism: The fastest growing religion in the developing world, n/a [online]. The Manila Times, 2017-11-18, rev. 2023-09-01 [cit. 2024-01-23]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ HANIGAN, James P. Conversion and Christian Ethics. Theology Today. Duben 1983, roč. 40, čís. 1, s. 25, 28–29. doi:10.1177/004057368304000104. S2CID 147202154. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Hanigan 1983, s. 25–26.
- ↑ Hanigan 1983, s. 25–28, abstrakt.
- ↑ Lk 5, 1–11 (Kral, ČEP), Mt 4, 18–22 (Kral, ČEP)
- ↑ Sk 9 (Kral, ČEP)
- ↑ Hanigan 1983, s. 25–28.
- ↑ HEFNER, Robert W. Conversion to Christianity: Historical and Anthropological Perspectives on a Great Transformation. (reprint ed.). vyd. [s.l.]: Univ of California Press, 2023. ISBN 978-0-520-91256-4. S. 17. (angličtina)
- ↑ Hefner 2023, s. 4.
- ↑ Hefner 2023, s. 20.
- ↑ a b c JINDRA, I.W. A History of Christian Conversion and Other Conversion Models: a Review Essay. Pastoral Psychology. 2021, roč. 70, čís. 2, s. 148. Doi:10.1007/s11089-021-00939-4. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ DULLES, Avery. Fundamental Theology and the Dynamics of Conversion. The Thomist: A Speculative Quarterly Review. 1981, roč. 45, čís. 2, s. 175. Doi:10.1353/tho.1981.0025. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Dulles 1981, s. 175, 176.
- ↑ KLING, David. A History of Christian Conversion. [s.l.]: Oxford University Press, 2020. ISBN 9780195320923. S. 20–23. (angličtina)
- ↑ a b c Kling 2020, s. 21.
- ↑ a b Jindra 2021, s. 147.
- ↑ Jindra 2021, s. 147, 148.
- ↑ Kling 2020, s. 21–22.
- ↑ a b Kling 2020, s. 23.
- ↑ a b Kling 2020, p. 22.
- ↑ a b c Jindra 2021, s. 149.
- ↑ Jindra 2021, s. 149–150.
- ↑ Hefner 2023, s. 12, 13.
- ↑ Hefner 2023, s. 13.
- ↑ Hefner 2023, s. 3.
- ↑ Hefner 2023, s. 3–4.
- ↑ Hefner 2023, s. 6, 13–14.
- ↑ Hefner 2023, s. 7.
- ↑ Hefner 2023, s. 17–20.
- ↑ Hefner 2023, s. 3, 4, 5.
- ↑ Hefner 2023, s. 7, 8.
- ↑ Hefner 2023, s. 8.
- ↑ Hefner 2023, s. 8, 9.
- ↑ Hefner 2023, s. 9.
- ↑ SCROGGS, J.R.; DOUGLAS, W.G.T. Issues in the psychology of religious conversion. Journal of Religion and Health. Červenec 1967, roč. 6, čís. 3, s. 204–206. Doi:10.1007/BF01532239. PMID 24425054. S2CID 11987224. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b Scroggs & Douglas 1967, s. 206.
- ↑ Scroggs & Douglas 1967, s. 208–210.
- ↑ NG, Ho-Yee; SHEK, Daniel T. L. Religion and Therapy: Religious Conversion and the Mental Health of Chronic Heroin-Addicted Persons. Journal of Religion and Health. 2001, roč. 40 (4): 399–410, čís. 4, s. abstrakt. Doi:10.1023/A:1012835916748. S2CID 44673691. (angličtina)
- ↑ HILL, Peter C.; PARGAMENT, Kenneth I. Advances in the conceptualization and measurement of religion and spirituality: Implications for physical and mental health research. Psychology of Religion and Spirituality. 2008, roč. S, čís. 1, s. abstrakt. Doi:10.1037/1941-1022.S.1.3. (angličtina)
- ↑ SHAVER, P.; LENAUER, M.; SADD, S. Religiousness, conversion, and subjective well-being: the "healthy-minded" religion of modern American women. The American Journal of Psychiatry. 1980, roč. 137, čís. 12, s. abstrakt. Doi:10.1176/ajp.137.12.1563. PMID 7435714. (angličtina)
- ↑ Scroggs & Douglas 1967, s. 208.
- ↑ a b Scroggs & Douglas 1967, s. 209.
- ↑ Posttraumatic Growth: Positive Changes in the Aftermath of Crisis. Příprava vydání Tedeschi, Richard G.; Park, Crystal L.; Calhoun, Lawrence G. (eds.). [s.l.]: Routledge, 1998. ISBN 978-1-1356-8980-3. S. 13. (angličtina)
- ↑ DE CASTELLA, Rosemary; SIMMONDS, Janette Graetz. There's a deeper level of meaning as to what suffering's all about": experiences of religious and spiritual growth following trauma. Mental Health, Religion & Culture. 2012, roč. 16, čís. 5, s. abstrakt. Doi:10.1080/13674676.2012.702738. S2CID 144124240. (angličtina)
- ↑ BAZMI, Mahsa Jabari; KHALIL, Allahvirdiyani. Relationship of religious orientation (inward-outward) with depression, anxiety and stress. Procedia-Social and Behavioral Sciences. 2011, roč. 30, s. abstrakt. Doi:10.1016/j.sbspro.2011.10.396. (angličtina)
- ↑ Scroggs & Douglas 1967, s. 210.
- ↑ a b c d e Scroggs & Douglas 1967, s. 211.
- ↑ Scroggs & Douglas 1967, s. 211–212.
- ↑ Scroggs & Douglas 1967, s. 213.
- ↑ Scroggs & Douglas 1967, s. 213, 215.
- ↑ Scroggs & Douglas 1967, s. 214.
- ↑ BULKELEY, Kelly. 10 Religious Conversion and Cognitive Neuroscience. In: Rambo, Lewis R.; Farhadian, Charles E. (eds.). The Oxford Handbook of Religious Conversion. [s.l.]: Oxford University Press, 2014. Doi:10.1093/oxfordhb/9780195338522.013.010. ISBN 978-0-19-971354-7. S. 240. (angličtina)
- ↑ Bulkeley 2014, Reading the Cognitive Neuroscience Literature.
- ↑ Bulkeley 2014, Conceptual Polarities and Methodological Challenges in Cognitive Neuroscience.
- ↑ Bulkeley 2014, The Mind/Body Problem.
- ↑ Bulkeley 2014, The value of introspection.
- ↑ Bulkeley 2014, Brain Development.
- ↑ a b Bulkeley 2014, Vision and Meditation.
- ↑ Daughrity 2010, s. 15.
- ↑ JENKINS, Philip. The Next Christendom: The Coming of Global Christianity. (illustrated ed.). vyd. [s.l.]: Oxford University Press, 2011. Dostupné online. ISBN 978-0-19-976746-5. S. 89–90. (angličtina)
- ↑ ZURLO, Gina A. 1 A Demographic Profile of Christianity in East and Southeast Asia. In: Ross, Kenneth R.; Alvarez, Francis D.; Johnson, Todd M. (eds.). Christianity in East and Southeast Asia (illustrated ed.). [s.l.]: Edinburgh University Press, 2020. ISBN 978-1-4744-5162-8. S. 3–9. (angličtina)
- ↑ a b YANG, Fenggang. Chinese Conversion to Evangelical Christianity: The Importance of Social and Cultural Contexts. Sociology of Religion. Oxford University Press. 2017-01-20, roč. 59, čís. 3, s. 237. Doi:10.2307/3711910. JSTOR 3711910. (angličtina)
- ↑ Global Christianity – A Report on the Size and Distribution of the World's Christian Population [online]. Pew Research Center, rev. 2011-12 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b ANDERSON, Allan; TANG, Edmund. Asian and Pentecostal: The Charismatic Face of Christianity in Asia. [s.l.]: Oxford Centre for Mission Studies, 2005. ISBN 9781870345439. S. 2. (angličtina)
- ↑ Why the Chinese government is targeting young Christians in its latest crackdown [online]. America magazine, 2018-05-14 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina) „Studie o náboženském životě studentů pekingských univerzit zveřejněná v roce 2013 v čínském akademickém časopise Science and Atheism ukázala, že křesťanství je náboženství, které studenty zajímá nejvíce a které je na univerzitních kolejích nejaktivnější. Došla k závěru, že ve společnosti panuje ,náboženská horečkaʻ a ,náboženské síly pronikají na vysoké školyʻ. S podporou ,zámořských náboženských silʻ došlo podle ní k rychlému nárůstu křesťanství mezi vysokoškolskými studenty. Uvedla, že křesťanská společenství na univerzitních kolejích se většinou odmítají podřídit vedení státem podporovaných církví, a představují tak ,problémʻ ve státní správě náboženských záležitostí.“
- ↑ TRAMPER, Niek M. Conversions to Christianity Among Highly Educated Chinese [online]. Training leaders, 2018-05-14 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ TAN, Chee-beng. After Migration And Religious Affiliation: Religions, Chinese Identities And Transnational Networks. [s.l.]: World Scientific, 2014. ISBN 9789814590013. S. XXV. (angličtina) „Poukazují také na to, že vzdělanější migranti a ti z Hongkongu se častěji stávají křesťany než migranti z pevninské Číny.“
- ↑ JONES, Gavin W. Religion and Education in Indonesia [online]. eCommons Cornell University, 2017-01-30 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina) „V tomto století došlo k rychlému nárůstu počtu čínských křesťanů. Na přelomu století bylo křesťanů z Číny velmi málo. Dnes tvoří křesťané přibližně 10 nebo 15 procent čínské populace v Indonésii a mezi mladými lidmi je jejich podíl pravděpodobně vyšší. Konverze Číňanů ke křesťanství se zrychlily v 60. letech 20. století, zejména na Východní Jávě, a v celé Indonésii se podíl Číňanů, kteří jsou katolíky, zvýšil ze 2 % v roce 1957 na 6 % v roce 1969.“
- ↑ TAHER, Amir. The Persian Night: Iran Under the Khomeinist Revolution. [s.l.]: Encounter Books, 2020. ISBN 9781594034794. S. 343. (angličtina) „Důvodem je, že stále více Íránců, zejména mladých, konvertuje k zoroastrismu nebo křesťanství.“
- ↑ Report: Iran: Christian converts and house churches (1) –prevalence and conditions for religious practice Translation provided by the Office of the Commissioner-General for Refugees and Stateless Persons, Belgium [online]. Office of the Commissioner-General for Refugees and Stateless Persons, Belgium, 2009-02-22 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina) „S. 15: Chiaramonte (2016), že v dnešním Íránu konvertují ke křesťanství zejména mladí lidé.“
- ↑ ROBINSON, David W. International Handbook of Protestant Education. [s.l.]: Springer Science & Business Media, 2012. ISBN 9789400723870. S. 521. (angličtina) „Gallupův průzkum z roku 2006 je však dosud nejrozsáhlejší a uvádí 6 %, což je mnohem více než v předchozích průzkumech. Zaznamenává výrazný nárůst počtu mladých Japonců hlásících se ke Kristu.“
- ↑ CLIVE, Clive S. The Perception of Christianity as a Rational Religion in Singapore: A Missiological Analysis of Christian Conversione. [s.l.]: Routledge, 2017. Dostupné online. ISBN 9781498298094. S. 166. (angličtina) „Tato sociodemografická charakteristika charakterizuje křesťanské konvertity jako většinou .. (2) dobře vzdělané, (3) patřící do vyšších příjmových skupin, (4) měnící své náboženství mezi desátým a dvacátým devátým rokem života.“
- ↑ Religious Revival Among Chinese in Singapore [online]. SSA1201 Assignment, 2018-05-14 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina) „Konvertité ke křesťanství pocházejí spíše z mladé, vzdělané a anglicky mluvící čínské generace.“
- ↑ GOH, Daniel P. S. State and Social Christianity in Post-colonial Singapore. Sojourn: Journal of Social Issues in Southeast Asia. Journal of Social Issues in Southeast Asia. 2010-04-21, roč. 25, čís. 1, s. 54–89. Doi:10.1355/SJ25-1C. JSTOR 41308136. S2CID 144235936. Dostupné online. (angličtina) „Křesťanství v postkoloniálním Singapuru vzkvétá a přitahuje zejména konvertity z řad mladých, městsky vzdělaných a anglicky vzdělaných lidí.“
- ↑ SUKMAN, Jang. Historical Currents and Characteristics of Korean Protestantism after Liberation. Korea Journal. 2004, roč. 44, čís. 4, s. 133–156. (angličtina)
- ↑ ALBERT, Eleanor. Christianity in China [online]. Council on Foreign Relations, 2018-10-11 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ HARTCH, Todd. The Rebirth of Latin American Christianity. [s.l.]: Oxford University Press, 2014. ISBN 978-0-19-936514-2. S. 1. (angličtina)
- ↑ Iranians Turn Away from the Islamic Republic [online]. Journal of Democracy, 2020-01-20 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ BURROW, William R. Redemption And Dialogue. [s.l.]: Wipf and Stock Publishers, 2009. ISBN 978-1-60899-116-7. S. 201. (angličtina)
- ↑ SAHGAL, Neha; EVANS, Jonathan; SALAZAR, Ariana Monique; STARR, Kelsey Jo; CORICHI, Manolo. Religion in India: Tolerance and Segregation [online]. Pew Research Center, 2021-06-29 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina) „Indové tvrdí, že je důležité respektovat všechna náboženství, ale hlavní náboženské skupiny vidí jen málo společného a chtějí žít odděleně.“
- ↑ FRYKENBERG, Robert Eric; LOW, Alaine M. Christians and Missionaries in India: Cross-cultural Communication Since 1500, with Special Reference to Caste, Conversion, and Colonialism. [s.l.]: Eerdmans, 2003. ISBN 978-0-8028-3956-5. S. 228. (angličtina)
- ↑ MILLER, Duane Alexander; JOHNSTONE, Patrick. Believers in Christ from a Muslim background: A global census. Interdisciplinary Journal of Research on Religion. 2015, čís. 11, s. abstrakt. Dostupné online. ISSN 1556-3723. (angličtina)
- ↑ Miller & Johnstone 2015, s. 8.
- ↑ PIPES, Daniel. The Perilous Path from Muslim to Christian [online]. The National Interest. Center for the National Interest, 2021-06-12 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ ANDERSON, Allan. An Introduction to Pentecostalism: Global Charismatic Christianity. [s.l.]: Cambridge University Press, 2013. Dostupné online. ISBN 978-1-107-03399-3. S. 145. (angličtina)
- ↑ BRESNAN, John. Indonesia: The Great Transition. [s.l.]: Rowman & Littlefield, 2005. ISBN 978-0-7425-4011-8. S. 107. (angličtina) „V letech 1966–1976 konvertovaly ke křesťanství téměř 2 miliony etnických Jávanů, většina z nich pocházela původně z islámského prostředí. Dalších 250 000 až 400 000 se stalo hinduisty.“
- ↑ DANIELS, Timothy P. Sharia Dynamics: Islamic Law and Sociopolitical Processes. [s.l.]: Springer, 2017. ISBN 978-3-319-45692-8. S. 102. (angličtina) „Téměř dva miliony nominálních muslimů konvertovalo ke křesťanství.“
- ↑ BEEHNER, Lionel. Religious Conversion and Sharia Law [online]. Council on Foreign Relations, 2007-06-06 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina) „Odborníci odhadují, že na Západě každoročně přestoupí ke křesťanství tisíce muslimů, kteří však ze strachu před pomstou svou konverzi tají. ,Konvertité od islámu, zejména ti, kteří se zapojí do křesťanských aktivit, často používají smyšlená jména nebo pouze křestní jména, aby ochránili sebe a své rodiny,ʻ píše Daveed Gartenstein-Ross, washingtonský analytik terorismu v časopise Commentary.“
- ↑ ALLOTT, Stephen. Alcuin of York, c.732 to 804 CE: his life and letters. [s.l.]: William Sessions Limited, 1974. Dostupné online. ISBN 978-0-900-65721-4. S. 72. (angličtina)
- ↑ BROWN, P. St. Augustine's Attitude to Religious Coercion. Journal of Roman Studies. 1963, roč. 54, čís. 1–2, s. 107–116. Doi:10.2307/298656. JSTOR 298656. S2CID 162757247. (angličtina)
- ↑ LEITHART, Peter J. Defending Constantine The Twilight of an Empire and the Dawn of Christendom. [s.l.]: InterVarsity Press, 2010. ISBN 978-0-8308-2722-0. S. 302. (angličtina)
- ↑ LIM, Richard. 33 Christianization, Secularization,and the Transformation of Public Life. In: Rousseau, Philip (ed.). A Companion to Late Antiquity. [s.l.]: John Wiley & Sons, 2012. ISBN 978-1-118-29347-8. S. 498. (angličtina)
- ↑ Brown 1963, s. 286.
- ↑ SÁRY, Pál. Remarks on the Edict of Thessalonica of 380. In: Vojtech Vladár (ed.). Perpauca Terrena Blande Honori dedicata pocta Petrovi Blahovi K Nedožitým 80. Narodeninám. Trnava: Trnavská Univerzita, 2019. ISBN 978-80-568-0313-4. S. 72–74, 77.
- ↑ HEBBLEWHITE, Mark. Theodosius and the Limits of Empire. Londýn: Routledge, 2020. Dostupné online. ISBN 978-1-138-10298-9. Kapitola 8, s. 82. (angličtina) Doi:10.4324/9781315103334. S2CID 213344890.
- ↑ KALDELLIS, Anthony. Procopius of Caesarea: Tyranny, History, and Philosophy at the End of Antiquity. [s.l.]: University of Pennsylvania Press, 2012. ISBN 978-0-8122-0241-0. S. 3. (angličtina)
- ↑ IRMSCHER, Johannes. Non-christians and sectarians under Justinian: the fate of the inculpated. Collection de l'Institut des Sciences et Techniques de l'Antiquité. 1988, roč. 367, čís. 1, s. 166. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ SHARF, A. Byzantine Jewry in the seventh century. Byzantinische Zeitschrift. 1955, roč. 48, čís. 1, s. 103–104. Doi:10.1515/byzs.1955.48.1.103. S2CID 192161413. (angličtina)
- ↑ LICHTENBERGER, Achim; RAJA, Rubina. From synagogue to church: The Appropriation of the Synagogue of Gerasa/Jerash under Justinian. Jahrbuch für Antike und Christentum. 2018, roč. 61, s. 85–98. Dostupné online.
- ↑ GARCÍA-ARENAL, Mercedes; GLAZER-EYTAN, Yonatan. Forced conversion in Christianity, Judaism and Islam: coercion and faith in premodern Iberia and beyond. [s.l.]: Brill, 2019. ISBN 978-90-04-41682-6. S. 5–6. (angličtina)
- ↑ ŠTEFAN, Ivo. 6. In: Curta, Florin (ed.). The Routledge handbook of east central and eastern europe in the middle ages, 500–1300. [s.l.]: Routledge, 2022. ISBN 978-0-367-22655-8. S. 101. (angličtina)
- ↑ FONNESBERG-SCHMIDT, Iben. The popes and the Baltic crusades, 1147–1254. [s.l.]: Brill, 2007. ISBN 978-90-04-15502-2. S. 24. (angličtina)
- ↑ INBODY, Tyron. The Faith of the Christian Church: An Introduction to Theology (illustrated ed.). [s.l.]: Wm. B. Eerdman's, 2005. Dostupné online. ISBN 978-0-8028-4151-3. S. 284–285. (angličtina)
- ↑ STOOKEY, Laurence Hull. Baptism: Christ's Act in the Church (reprint ed.). [s.l.]: Abingdon Press, 1982. ISBN 978-0-687-02364-6. S. 27. (angličtina)
- ↑ Understanding Four Views on Baptism. Příprava vydání Armstrong, John H.; Engle, Paul E. (eds.). [s.l.]: Zondervan, 2009. ISBN 9780310866985. S. 163. (angličtina)
- ↑ JENSEN, Robin M. Material and Documentary Evidence for the Practice of Early Christian Baptism. Journal of Early Christian Studies. 2012, roč. 20, čís. 3, s. 371. Doi:10.1353/earl.2012.0019. S2CID 170787102. (angličtina)
- ↑ The Oxford Dictionary of the Christian Church (revised ed.). Příprava vydání Cross, Frank Leslie; Livingstone, Elizabeth A. (eds.). [s.l.]: Oxford University Press, 2005. ISBN 978-0-19-280290-3. S. 827. (angličtina)
- ↑ SCHAFF, Philip. History of the Christian Church. Svazek 3. [s.l.]: Pennsylvania State University, 1882. S. 469. (angličtina)
- ↑ Cross & Livingstone 2005, s. 24.
- ↑ Schaff 1882, s. 470.
- ↑ a b LEMKE, Steve W. What Is A Baptist? Nine Marks That Separate Baptists From Presbyterians. Journal for Baptist Theology & Ministry. 2008, roč. 5, čís. 2, s. 31. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ JAGGER, Peter J. Christian Unity and Valid Baptism. Theology. 1971, roč. 74, čís. 615, s. 407. Doi:10.1177/0040571X7107400905. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ SUCHMAN, Mark C. Analyzing the Determinants of Everyday Conversion. Sociological Analysis. 1992, čís. 53, s. S15. Doi:10.2307/3711248. JSTOR 3711248. (angličtina)
- ↑ Suchman 1992, s. S16.
- ↑ Suchman 1992, s. S16–S17.
- ↑ Suchman 1992, s. S17–S18.
- ↑ Suchman 1992, s. S18.
- ↑ Suchman 1992, s. S18–S19.
- ↑ Suchman 1992, s. S19–S20.
- ↑ Suchman 1992, s. S20–S21.
- ↑ Suchman 1992, s. S21.
- ↑ ALFSVÅG, K. The Role of Confirmation in Christian Initiation. Journal of Youth and Theology. 2022, roč. 1, s. 1, 6. Doi:10.1163/24055093-bja10036. hdl:11250/3051856. S2CID 252339347. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b WARNKE, Harold E. The Ways of Our Fathers as to the Age of Communicants: Confirmation and the Age of First Communion, s. n/a [online]. Northern Wisconsin District Pastoral Conference at Marinette, Wisconsin on October 25-26, 1971 – via essays.wisluthsem.org, 1971 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b c Alfsvåg 2022, s. 1.
- ↑ CABASILAS, St Nicholas. The Sacrament of Holy Baptism in the Orthodox Christian Church. The Sacraments of the Orthodox Church. [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, rev. 2023-09-01 [cit. 2024-01-24]. Dostupné online. (angličtina), s. n/a: „Svatý křest je první ze sedmi svátostí v pravoslavné křesťanské církvi. Spolu se svátostí svatého křtu (pomazání olejem) spojuje žadatele o křest s mystickým Tělem Kristovým, Církví.“
- ↑ OSMER, Richard Robert. Confirmation: Presbyterian Practices in Ecumenical Perspective (illustrated ed.). [s.l.]: Geneva Press, 1996. ISBN 978-0-664-50000-9. S. 197–202. (angličtina)
- ↑ JAKUBIAK, Tomasz. Full Communion with the Catholic Church and the Validity of Taking on the Munus of Sponsor. Roczniki Nauk Prawnych. 2021, roč. 31, čís. 1, s. 164. Doi:10.18290/rnp21311-9. Dostupné online.
- ↑ Alfsvåg 2022, s. 5.
- ↑ Alfsvåg 2022, s. 1, 7.
- ↑ MCALILLY, C. T. The end of confirmation in American Methodism (dissertation), iv. [online]. Duke University, 2019, rev. 2023-09-02 [cit. 2024-01-24]. ProQuest 2240085843. Dostupné online. (angličtina)
Související články
- Credo
- Engelova stupnice
- Christianizace
- Nucená konverze
- Obrácení Židů (budoucí událost)
- Obřady křesťanské iniciace dospělých
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Konverze ke křesťanství na Wikimedia Commons
Média použitá na této stránce
Autor: Ernio48, Licence: CC BY-SA 4.0
This map shows countries by percentage of Protestants around 1938. Data from official censuses or estimates by various researches/authors/other experts on the subject for each country/territory were used. Overall, data from 1920-1950 was used, mainly aiming for the year 1938 (i.e. if 1925 and 1936 data was available, 1936 data was chosen to be used here). Few countries in Europe had a close to 10% Protestant community, specifically Czechoslovakia and Romania. In Czechoslovakia, the Czechoslovak Church may or may not be considered Protestant. By 1938, Protestant minorities in those countries may have grown to 10-20%. Estimates for Africa/Oceania region are difficult to obtain and are of the worst quality as most of them was made largely using the late 20th/early 21st century spread to predict how it would look like around 1938; also taking into account maps showing European colonization in Africa.
Legend:
Autor: M Tracy Hunter, Svenskbygderna (talk) , Licence: CC BY-SA 3.0
90-100%
80-90%
65-80%
50-65%
30-50%
15-30%
7-15%
1-7%
<1% or no data |
Autor: Internet Archive Book Images, Licence: No restrictions
Identifier: gospelinsouthind00mate (find matches)
Title: The gospel in South India : or the religious life, experience, and character of the Hindu Christians
Year: 1880 (1880s)
Authors: Mateer, Samuel, 1835-1893
Subjects: Converts from Hinduism Missions
Publisher: (London) : Religious Tract Society
Contributing Library: Princeton Theological Seminary Library
Digitizing Sponsor: Internet Archive
View Book Page: Book Viewer
About This Book: Catalog Entry
View All Images: All Images From Book
Click here to view book online to see this illustration in context in a browseable online version of this book.
Text Appearing Before Image:
wer of the preached gospel. Others have beenlike the jailor of Philippi, violent opposers of thegospel, openly wicked, and forced to cry loudly formercy and salvation. Or, like the young womanat the same place who had a spirit of divina-tion, some have been devil-dancers, priests, andsorcerers, seeking and pretending to divination 40 THE GOSPEL IN SOUTH INDIA. and magical powers for their own vile purposesand profit. The various modes in which conversion to Godusually takes place amongst us are chiefly these,viz., the early training of children in Scriptureknowledge and piety; inferior motives bringingmen under the sound of the gospel and faithfulpreaching, through which they ultimately becometruly earnest and pious ; providential circumstancesimpressing and directing some ; disappointment inheathenism and demon worship leading others toconsider the claims of Christ and His religion ; andthe direct influence of prayer and Scripture truth,often blessed to the conversion of individuals.
Text Appearing After Image:
CHAPTEE IV. COXVERSION THROUGH THE WORD OF GOD ANDPRAYER. Speak peace to the people who mourn, Bowed dovMi with their guilt and their grief ;The burdens too great to be borne, Unknowing the way of relief.Oh, send them the message benign, Which peace through a Saviour displays,That earth, like a temple divine. May echo the shouts of Thy praise. A PRINCIPAL feature of our mission work is thereverence paid to the Holy Scriptures, by their dih-gent circulation amongst aU classes, and their publicreading and exposition on all suitable occasions.One can have great satisfaction that our chief aimand effort are to bring revealed truth to bear onboth heathens and Christians, assured that GodsWord shall not return unto Him void, but shallprosper in the thing whereto He has sent it. Wetake our due share in the translation and revisionof translations of the Holy Scriptures. Bibles andScripture portions are offered for sale by colporteursand readers, and urged upon all. Our most suc-cessful pastor
Note About Images
Photograph “Robertsport, Cape Mount, Confirmation Class”. Illustration from Forth Journal