Mikuláš Antonín Pálffy
Mikuláš Antonín 4. kníže Pálffy z Erdödu | |
---|---|
![]() | |
Nejvyšší štolba císařského dvora | |
Ve funkci: 1917 – 1918 | |
Předchůdce | Ferdinand Vincenc Kinský |
Nástupce | zánik úřadu |
Nejvyšší maršálek Uherského království | |
Ve funkci: 1910 – 1917 | |
Předchůdce | Ludvík Apponyi |
Nástupce | Nikolaus Szécsen |
Stranická příslušnost | |
Členství | nezávislý |
Narození | 11. listopadu 1861 Malacky |
Úmrtí | 6. března 1935 (ve věku 73 let) Vídeň |
Titul | kníže (1879) |
Rodiče | Pál Pálffy |
Profese | velkostatkář a politik |
Ocenění | Řád zlatého rouna |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Mikuláš Antonín 4. kníže Pálffy z Erdödu (uváděn též jako Mikuláš XIII. Pálffy) (německy Nikolaus Anton Maria Fürst Pálffy ab Erdöd, maďarsky Erdödi herceg Pálffy Miklós) (11. listopadu 1861 Malacky – 6. března 1935 Vídeň) byl uherský šlechtic, rakousko-uherský politik a dvořan. Pocházel z rodu Pálffyů, v osmnácti letech se stal dědicem knížecího titulu a rozsáhlého majetku v Uhrách a Rakousku. Po krátké službě v rakousko-uherské armádě se jako člen Sněmovny magnátů zapojil aktivně do politiky, později zastával čestné funkce a nakonec byl v letech 1917–1918 nejvyšším štolbou u císařského dvora. Původně trvale sídlil ve svém rodišti na zámku Malacky, kde patřil k vlivným osobnostem veřejného života, po roce 1918 přesídlil na zámek Marchegg v Rakousku. Byl rytířem Řádu zlatého rouna.
Životopis
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/89/MA_kastiel.jpg/220px-MA_kastiel.jpg)
Pocházel ze šlechtického rodu Pálffyů,[1] patřil k linii, která od roku 1807 užívala rakouský knížecí titul.[2] Narodil se na zámku Malacky jako starší syn hraběte Pavla Pálffyho (1827–1866) a jeho manželky Geraldiny, rozené hraběnky Károlyiové (1836–1915).[3] První vzdělání získal pod dohledem františkánského kněze v Malackách, poté studoval ve Vídni a jako předurčený dědic knížecího titulu byl již ve čtrnácti letech zvolen předsedou dobrovolného sboru hasičů v Malackách. Titul knížete spolu s rozsáhlým rodovým majetkem zdědil v roce 1879 po prastrýci Antonínovi (1793–1879). Sloužil v rakousko-uherské armádě a v roce 1883 byl povýšen na nadporučíka jezdectva,[4] krátce poté odešel do zálohy a později mimo aktivní službu byl povýšen na majora u uherské zeměbrany. V roce 1885 byl jmenován c. k. komořím a jako dědičný člen zasedal ve Sněmovně magnátů,[5] kde se zúčastnil práce v legislativním výboru. V 1902 byl jmenován c. k. tajným radou a začal zastávat čestné hodnosti v Uherském království. V letech 1910–1917 byl nejvyšším maršálkem Uherského království,[6] v této funkci do jeho kompetencí spadala péče o královský palác v Budapešti a zámek Gödöllö. V roce 1916 byl účastníkem korunovace Karla I. uherským králem, kam jej doprovázela také delegace z rodných Malacek. Nakonec v letech 1917–1918 zastával úřad nejvyššího štolby císařského dvora. V době monarchie pobýval často na zámku v Malackách, patřil k významným osobnostem společenského života a mecenášům umění, po roce 1918 přesídlil na nedaleký zámek Marchegg a žil v soukromí.
Zemřel ve Vídni 6. března 1935 ve věku 73 let, pohřben byl v rodovém mauzoleu v Marcheggu, jeho hrob byl vyrabován v závěru druhé světové války v roce 1945.[7]
Tituly a ocenění
Od roku 1879 byl nositelem knížecího titulu s nárokem na oslovení Jasnost, jako uživatel funkce c. k. tajného rady mu zároveň příslušelo označení Excelence. V roce 1900 obdržel prestižní Řád zlatého rouna[8] Dále byl nositelem velkokříže Leopoldova řádu a Vojenské záslužné medaile. Vzhledem ke svému působení u dvora obdržel také několik vyznamenání od zahraničních panovníků, byl nositelem velkokříže španělského Řádu Karla III., pruského Řádu červené orlice a Královského hohenzollernského domácího řádu, bulharského Řádu sv. Alexandra, černohorského Řádu knížete Danila a nositelem ruského Řádu sv. Anny I. třídy.[9] Kromě toho byl uživatelem čestných hodností kapitána Prešpurského hradu a prešpurského župana, které náležely dědičně všem členům rodu Pálffyů od 17. století.[10]
Majetek a rodina
Jako představitel knížecí linie Pálffyů patřil k velkým pozemkovým vlastníkům v Rakousku-Uhersku, v Uhrách a Dolním Rakousku mu patřilo 57 800 hektarů půdy.[11] Z toho největší podíl o rozloze 42 000 hektarů půdy připadal na Prešpurskou župu se zámky Malacky a Stupava.[12] V Uhrách mu další menší statky patřily v oblasti Komárna a Ostřihomi. V Dolním Rakousku vlastnil velkostatek Heidenreichstein se starobylým vodním hradem a pozemky o rozloze přes 5 000 hektarů půdy. Dalším rakouským velkostatkem byl Marchegg s pozemky o rozsahu přes 2 200 hektarů půdy (Marchegg byl přes hranici Uher a Rakouska v podstatě v sousedství jeho majetků na Slovensku v Malackách a Stupavě).[13] Vlastnil také nemovitosti v Budapešti, Bratislavě a Vídni.[14] Po rozpadu monarchie a vzniku nástupnických států zasáhla do rozsahu jeho majetku československá pozemková reforma. Zámek Malacky zabral v roce 1924 stát pro potřeby československé armády, později byl Mikuláši Pálffymu vrácen, ale ten postupně přesídlil na zámek Marchegg, kam také z Malacek nechal přemístit mobiliář. Zámek v Malackách se stal na konci 20. let předmětem tzv. Pálffyho aféry, při které byl učiněn pokus uplatit vojenskou správu a prodat pozemky u zámku státu za nevýhodnou cenu. Armáda totiž zamýšlela zřídit v Malackách na Pálffyho pozemcích střelnici.[15] Protože Mikuláš Pálffy neměl potomstvo, malacký zámek nakonec krátce před smrtí přenechal řádu františkánů (1934), který zde zřídil internát.[16]
V roce 1885 se v Budapešti oženil s hraběnkou Margit Zichyovou (1857–1925), která byla c. k. palácovou dámou a dámou Řádu hvězdového kříže. Manželství zůstalo bez potomstva, knížecí titul a majetek zdědil Mikulášův bratranec Ladislav (László) (1867–1947).
Mikulášův mladší bratr Alexandr (Sándor) (1865–1921) vystudoval práva a působil ve službách rakousko-uherského ministerstva zahraničí, na nižších diplomatických postech pobýval v Istanbulu, Londýně a Paříži, později se věnoval charitě, zemřel svobodný a bezdětný ve Vídni.[17]
Odkazy
Reference
- ↑ Historie rodu Pálffyů na webu Zámku Marchegg dostupné online
- ↑ Seznam knížat Pálffyů na webu malackepohlady dostupné online
- ↑ Rodina hraběte Pavla Pálffyho na webu geni.com dostupné online
- ↑ Kais.königl. Militär Schematismus für 1887; Vídeň, 1886; s. 547 dostupné online
- ↑ Kníže Mikuláš Pálffy v Almanachu uherského parlamentu 1887 dostupné online
- ↑ Kníže Mikuláš Pálffy v Almanachu uherského parlamentu 1910–1917dostupné online
- ↑ Hrobka Pálffyů v Marcheggu dostupné online
- ↑ LOBKOWICZ, František: Zlaté rouno v zemích českých; Praha, 1991 (Zvláštní otisk ze Zpravodaje Heraldika a genealogie); s. 275
- ↑ Přehled řádů a vyznamenání knížete Mikuláše Pálffyho in: Hof- und Staats-Handbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie: für das Jahr 1918; Vídeň, 1918; s. 18 dostupné online
- ↑ KEMÉNY, Lajos: Bratislavský hrad a Podhradie; Bratislava, 2023; s. 112–113 ISBN 978-80-569-1095-5
- ↑ HUPKO, Daniel: Polovníctvo na velkostatkoch Smolenice a Chtelnica in: Prameny a studie 59. Aristokratická lovecká sídla; Národní zemědělské muzeum, Praha, 2016; s. 129 dostupné online
- ↑ KOBLASA, Pavel: Uherská šlechta v nových časech; České Budějovice, 2011; s. 35, 55 ISBN 978-80-254-9315-1
- ↑ Schematismus und Statistik des Großgrundbesitzes in den Erzherzogtümern Nieder- u. Oberösterreich und im Herzogtume Steiermark; Praha, 1908; s. 150–154 dostupné online
- ↑ Palác Pálffy (Josefplatz 5, Wien) dostupné online
- ↑ MACEJKA, Martin. Pálffyovci: dejiny šľachtického rodu od 17. po 20. storočie [online]. Malacky: Mestské centrum kultúry Malacky, 2018 [cit. 2023-07-24]. Dostupné online.
- ↑ Zámek Malacky na webu hrady.cz dostupné online
- ↑ Biografie Alexandra Pálffyho dostupné online
Externí odkazy
Média použitá na této stránce
Autor: Vlach Pavel, Licence: CC BY-SA 4.0
Prince Nikolaus Pálffy (1861–1935)