Orinoko
Orinoko | |
---|---|
![]() Meandry Orinoka ve venezuelském pralese | |
Základní informace | |
Délka toku | 2140 km |
Plocha povodí | 880 000 km² |
Průměrný průtok | 33 000 m³/s |
Světadíl | Jižní Amerika |
Pramen | |
pramení v horském pásmu Parima 2°19′5″ s. š., 63°21′42″ z. d. 1047 m n. m. | |
Ústí | |
Atlantský oceán/Karibské moře 8°33′36″ s. š., 60°30′0″ z. d. | |
Protéká | |
![]() ![]() | |
Úmoří, povodí | |
Atlantský oceán, Povodí Orinoka (Venezuela 65,18 %, Kolumbie 34,68 %, Brazílie 0,08 %)[1] | |
![]() Mapa povodí řeky | |
Geodata | |
OpenStreetMap | OSM, WMF |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Orinoko (španělsky Río Orinoco, v jazyce místních indiánů Tamanaků slovo orinuku znamená řeka) je jedna z nejdelších a nejvodnatějších řek v Jižní Americe. Mohutný tok o délce 2140 km protéká Venezuelou (státy Amazonas, Anzoátegui, Apure, Bolívar, Delta Amacuro, Guárico) a částečně tvoří její hranici s Kolumbií. Své povodí má v oblasti nazývané Orinoquia, jejíž rozloha činí 880 000 km², 23,7 % rozlohy této oblasti je v Kolumbii, zbytek ve Venezuele, pramen je na hranicích s Brazílií.
Průběh toku
Pramení na západních svazích Serra Parima v jihozápadní části Guyanské vysočiny. Protéká Orinockou nížinou a ústí do Atlantského oceánu, přičemž vytváří deltu. Celý tok opisuje velký eliptický oblouk, nejprve směřuje od jihu k severu a na středním toku se stáčí téměř k východu. Tok řeky je možné rozdělit do čtyř částí:
- Horní Orinoko – 240 km dlouhé, od pramene až k peřejím Raudales de Guaharibos protéká horskou oblastí severozápadním směrem. Odděluje se zde řeka Casiquiare, která jednu třetinu vody odvádí do Amazonky a dochází tak k bifurkaci řek.
- Střední Orinoko – 750 km dlouhé, rozdělené na dvě části. První z nich je 480 km dlouhá a proudí na západ k soutoku s řekami Atabapo a Guaviare u San Fernando de Atapabo; Druhá část teče na sever asi 270 km podél venezuelsko-kolumbijské hranice. Je z obou stran lemována pohořím Guiana, které zabraňuje vzniku záplavové oblasti. Dále pak pokračuje k peřejím Autures u soutoku s řekou Meta u Puerto Carreño. Až k ústí Mety teče horskou a kopcovitou krajinou a vytváří četné peřeje, zvláště mezi ústím Vichady a Mety.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c4/Orinico_ciudad_bilivar_venezuela.jpg/220px-Orinico_ciudad_bilivar_venezuela.jpg)
- Dolní Orinoko – 959 km dlouhé, s velkou náplavovou planinou, teče severovýchodním směrem od peřejí Atures až do Piacoa. Mění se zde v rovinný veletok široký 1 až 1,5 km (místy až 3 km) s hloubkou 10 až 20 m i více. Široká (3 až 10 km) dolina se několikrát zužuje a vytváří tzv. angosturas, z nichž poslední se nachází na dolním toku u města Ciudad Bolívar. Níže již řeka protéká v široké dolině a rozvětvuje se na mnoho ramen a průtoků.
- Delta Amacuro – u města Barrancasa ve vzdálenosti 200 km od moře začíná rozsáhlá (22 500 km²) bažinatá delta, která zabírá na mořském pobřeží délku přibližně 370 km. Řeka se zde rozděluje na 36 ramen a množství průtoků. Hlavními rameny jsou Manamo (úplně vlevo), Macareo (používaný pro vodní dopravu), Araguao, Merejana, Boca Grande (úplně vpravo a největší, šířka 10 až 20 km). Ramena delty ústí do zálivu Paría Karibského moře a Atlantského oceánu. V deltě roste 41 000 km² bažinatých lesů. V období dešťů řeka dosahuje šířky 22 km a hloubky až 100 m.
Přítoky
Většina řek ve Venezuele patří do povodí Orinoka, největší z nich je Caroní, které se připojuje u Puerto Ordaz blízko vodopádů Llovizna. Zvláštností Orinoka je Casiquiare, který začíná jako rameno Orinoka a pokračuje do řeky Rio Negro, což je přítok Amazonky, a vytváří tak přírodní kanál mezi Orinokem a Amazonkou.
- zprava
- zleva
- Inírida – z Kolumbie na severovýchod do Orinoka.
- Guaviare – z Kolumbie na východ do Orinoka.
- Vichada – z Kolumbie na východ do Orinoka.
- Meta – z Kolumbie na hranice s Venezuelou a na východ do Orinoka.
- Arauca – z Kolumbie přes Venezuelu na východ a do Orinoka.
- Apure – z Kolumbie přes Venezuelu na východ a do Orinoka.
- Casiquiare – ve Venezuele, teče z Orinoka na jih do Amazonky.
Vodní režim
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/61/Or5.jpg/220px-Or5.jpg)
Hlavním zdrojem vody jsou deště. Úroveň hladiny a průtoky se v průběhu roku silně mění. Na části dolního toku u města Ciudad Bolívar začíná hladina stoupat ve druhé polovině dubna až v květnu. V září úroveň hladiny dosahuje nejvyšší hodnoty, načež rovnoměrně klesá až do března až dubna kdy je úroveň nejnižší. V ústí Mety činí rozdíl hladin 8 až 10 m, u Ciudad Bolívar 10 až 15 m. Mořský příliv zasahuje až k Ciudad Bolívar a úroveň hladiny se může zvednout až o 2 m při skočném přílivu. Průměrný roční průtok vody činí 33 000 m³/s a celkový roční odtok činí 915 km³. Při nejsilnějších povodních může průtok dosáhnout 50 000 až 55 000 m³/s i více, zatímco v období sucha klesá na 5000 až 7000 m³/s. Za rok odnese 45 Mt pevných částic.
Využití
Řeka je splavná téměř v celé délce toku a bagrování dna umožnilo oceánským lodím s ponorem do 8 m plout až k městu Ciudad Bolívar, 435 km proti proudu. Okolí řeky také obsahuje hodně živičných písků, které mohou být využity jako budoucí zdroj ropy. Celková délka vodních cest v povodí Orinoka je 12 000 km. V období dešťů mohou říční lodě plout až k ústí řeky Guaviare (s výjimkou peřejí). Pravé přítoky umožňují vodní dopravu jen na částech svých dolních toků, zatímco levé jsou splavné po celý rok.
Osídlení
Na řece leží města Puerto-Ayakucho, Ciudad Bolívar, Puerto Ordas (Venezuela), Puerto Carreño (Kolumbie).
Fauna a flóra
Říční systém Orinoca je domovem např. pro říčního delfínovce amazonského (Inia geoffrensis), ohroženého krokodýla orinockého, jednoho z největších amerických predátorů, nebo pro dravé piraně.
Historie
Ústí jednoho z ramen řeky do Atlantiku objevil již Kolumbus při své třetí plavbě v roce 1498. V roce 1499 údajně jedno z ramen viděli účastníci španělské expedice Alonso de Ojeda a Amerigo Vespucci. V roce 1531 španělský objevitel Diego de Ordás jako první vyplul proti proudu řeky prozkoumal jeho část a dosáhl ústí Mety. V roce 1800 německý vědec Alexander von Humboldt a francouzský botanik Aimé Jacques Alexandre Bonpland provedli cestu po řece a prokázali spojení jejího povodí s povodím Amazonky. Pramen Orinoka v Cerro Delgado-Chalbaud v horském pásmu Parima na venezuelsko-brazilské hranici, byl objeven v nadmořské výšce 1047 m, až v roce 1951 venezuelsko-francouzským týmem. Hledání pramenů je i jedním z námětů knihy Julese Verna Na vlnách Orinoka.
Odkazy
Reference
Literatura
- V tomto článku byly použity informace z Velké sovětské encyklopedie, heslo „Ориноко“.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Orinoco na Wikimedia Commons
Slovníkové heslo Orinoko ve Wikislovníku
- Náhherné Orinoko o výpravě za indiány Yanomami
Média použitá na této stránce
Autor: en:User:Wikityke., Licence: CC BY-SA 3.0
Bridge over the Orinoco at Ciudad Bolivar Venezuela
Autor: Haroldarmitage, Licence: CC BY-SA 3.0
Typical stilted, thatched hut of the Warao indians in the Orinoco Delta.
Autor: No machine-readable author provided. Jesús Rincón assumed (based on copyright claims)., Licence: CC BY-SA 3.0
Rio Orinoco(river), Estado Amazonas - Venezuela
Autor: Rafael de León y Alberto J. Rodríguez Díaz. Editado conjuntamente por el Ministerio de Obras Públicas y la Corporación Venezolana de Guayana (uncopyrighted edition), Licence: CC BY-SA 2.5
Mapa de la Cuenca del Orinoco. Tomado de la obra El Orinoco aprovechado y recorrido de Rafael de León y Alberto J. Rodríguez Díaz. Editado conjuntamente por el Ministerio de Obras Públicas y la Corporación Venezolana de Guayana (uncopyrighted edition). Caracas, 1976. Esta obra forma parte de los documentos generados por el Grupo de Trabajo para los Estudios del Río Orinoco (Proyecto Orinoco) dirigido por el Ingeniero Alberto J. Rodríguez Díaz.