Palmýra
Palmýra | |
---|---|
![]() | |
Poloha | |
Souřadnice | 34°33′1″ s. š., 38°16′11″ v. d. |
Stát | ![]() |
(c) Karte: NordNordWest, Lizenz: Creative Commons by-sa-3.0 de ![]() Palmýra | |
Rozloha a obyvatelstvo | |
Rozloha | 16,4 km² |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Palmýra | |
---|---|
Světové dědictví UNESCO | |
© Vyacheslav Argenberg / http://www.vascoplanet.com/, CC BY 4.0 | |
Smluvní stát | ![]() |
Typ | kulturní dědictví |
Kritérium | i, ii, iv |
Odkaz | 23 (anglicky) |
Zařazení do seznamu | |
Zařazení | 1980 (4. zasedání) |
Palmýra (arabsky: تدمر, Tadmor, Aramejsky: Tedmurtá) je město a pozůstatky antického semitského města v Sýrii, 215 km severovýchodně od hlavního města Damašku. V současné době administrativně spadá do guvernorátu Homs. První archeologické nálezy se datují do období mladší doby kamenné a první zmínky o něm pocházejí z počátku druhého tisíciletí před naším letopočtem. Palmýra změnila při různých příležitostech mnohokrát vlastníka. Nakonec se ale v 1. století našeho letopočtu stala součástí Římské říše.
Město hojně prosperovalo z obchodních karavan a obyvatelé Palmýry byli proslulými obchodníky, kteří dokonce zakládali kolonie podél Hedvábné stezky. Bohatství města umožnilo výstavbu takových architektonických památek jako jsou Velká kolonáda, Belův chrám, či charakteristické pohřební věže. Palmýřané byli směsicí Amoritů, Aramejců a Arabů. Co se sociální stratifikace týče, ta fungovala na kmenové bázi. Obyvatelé města používali tzv. palmýrštinu, jeden ze západních dialektů aramejštiny. V oblasti obchodu a diplomacie byla užívána řečtina. Kultura města byla hojně ovlivněna kulturou řecko-římskou, a tím vznikla typická architektura, spojující jak východní, tak západní tradice. Obyvatelstvo uctívalo místní (kanaánská), mezopotámská a arabská božstva.
Ve 3. století dosáhl věhlas města vrcholu, a to především v šedesátých letech, kdy palmýrský král Odaenathus porazil perského velekrále Šápúra I. Po tom, co byl král Odaenathus zavražděn svoji manželkou, královnou Zenobií, vypukla v zemi vzpoura proti Římské říši a bylo vyhlášeno Palmýrské císařství. Povstání však bylo potlačeno a roku 273 nechal římský císař Aurelianus město srovnat se zemí. Obnoveno bylo až císařem Diokleciánem. Palmýrské obyvatelstvo konvertovalo během 4. století ke křesťanství a v druhé polovině prvního tisíciletí k islámu. Poté byla řečtina a palmýrština nahrazena arabštinou.
Před rokem 273 našeho letopočtu město bylo připojeno k římské provincii Sýrie, přesto požívalo nějakou míru nezávislosti. Postavení Palmýry v říši by se po první dvě staletí n. l. dalo přirovnat k postavení řeckých států. V průběhu třetího století se Palmýra stala římskou kolonií, což vedlo k postupnému začleňování římských úřadů do města, před tím, než se stalo monarchií v roce 260. Od roku 273, kdy bylo město zničeno, nedosáhlo už nikdy své dřívější slávy a nadále už sloužilo jen jako lokální centrum jak za vlády Byzantské říše, tak dalších států. Po vyplenění vojenskými oddíly Tímúrovské říše roku 1400 se Palmýra "smrskla" na malou vesnici. Pod Francouzským mandátem byli obyvatelé města přesunuti roku 1932 do nově vznikající vesnice Tadmor a starověká Palmýra byla zpřístupněna výzkumu.
V roce 2015 byla Palmýra v rukou Islámského státu (Daiš), který poničil spoustu antických památek. 27. března roku 2016 bylo město obsazeno Syrskou armádou, koncem roku se však o něj vedly další boje. 11. prosince 2016 město znovu dobyl Islámský stát (Daiš), začátkem března 2017 jej opět získaly pod kontrolu syrské vládní síly.[1]
Ve starověku bylo město důležitou zastávkou v poušti pro karavany mířící od Eufratu na středomořské pobřeží. Na místě zaniklého města vzniklo rozsáhlé archeologické naleziště. Současné město Palmýra, nacházející se vedle ruin, sloužilo hlavně jako turistické východisko pro návštěvu nalezišť. Palmýra je zapsána na seznamu světového dědictví UNESCO.[2]
Název
První doložený název města, pocházející z druhého tisíciletí před naším letopočtem zní Tadmor. Toto jméno patrně pochází ze semitských jazyků, pravděpodobně mohlo odkazovat na datlovníky (datle – tamar), kterých se v oblasti nachází nespočet. V češtině je tedy Palmýra známá také jako město palem.
Jméno Palmýra se objevovalo v průběhu počátku prvního století našeho letopočtu v pracích římského filosofa Plinia staršího. Jedná se nyní již o řecké slovo. Ohledně původu slova Palmýra v současnosti lingvisté zastávají dva názory. Jedni tvrdí, že slovo Palmýra je modifikací slova Tadmor. Dle této teorie Římané nejdříve změnili název města z Tadmor na Talmura a později na Palmura (podle slova palma; v latině i češtině stejné). Později se jméno vyvinulo až do své nynější podoby: Palmýra. Jiní filologové říkají, že Palmýra je prostě řecký překlad semitského jména Tadmor (Datlovník pravý se řadí mezi palmy).
Lingvista Michael Patrick O'Connor přišel též s teorií, podle které pochází oba názvy z Churritštiny, mrtvého jazyka užívaného etnikem Churritů v oblasti Mezopotámie. Jako důkaz dále uvádí nevysvětlené modifikace kořenů slov. Podle jeho teorie "Tadmor" pochází z churritského slova tad (milovat) s přidanou klasickou churritskou příponou mar. Podobně prý vzniklo i slovo "Palmýra". Slovo pal znamená milovat a opět přípona mar.
Geografie
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/96/Palmyra%2C_Syria_-_3.jpg/159px-Palmyra%2C_Syria_-_3.jpg)
Palmýra se nachází 215 km severovýchodně od syrského hlavního města Damašku v pouštní oáze obklopené palmami (až 20 druhů). Město leží mezi dvěma horskými masívy; Severní a Jižní palmýrský pás. Na jihu a východě je Palmýra vystavena poušti. Městem také prochází vyschlé říční koryto (vádí) Kubur. Jižně od vádí pramení potůček Efqa. Plinius starší popsal v 70 letech 1. století našeho letopočtu město jako významnou pouštní metropoli, hojně vydělávající na těžbě soli a s mnoha potůčky a prameny, důležitými pro zemědělství.
Rozložení
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b4/Palmyra%27s_landmarks.png/220px-Palmyra%27s_landmarks.png)
Palmýra začala jako malé městečko v blízkosti potoka Efqa poblíž jižního břehu vádí Al-Kubur. Během prvního století se tato helénská osada začala rozšiřovat severně od břehů vádí. I přesto, že městské hradby původně obepínaly celou rozsáhlou oblast města, nové zdi, postavené za vlády císaře Diokleciána, už chránily jen severní část.
Většina městských památek se nachází v severní části. Mezi jinými například Belův chrám, ležící na telu, jenž býval místem, na kterém stával dřívější antický chrám. Vykopávky však podporují teorii, že tel se původně nacházel na jižním břehu, vádí bylo později odkloněno směrem na jih, aby bylo možno (ke konci prvního a začátkem druhého století) chrám zahrnout do severní urbanizované části.
Na severu se nachází též památka známá jako Velká kolonáda. Jedná se o 1100 metrů dlouhou hlavní ulici, která se táhla od Belova chrámu na východě až po pohřební chrám (č. 86) v západní části města. Ve východní části kolonády se nacházel Vítězný oblouk a uprostřed stojí Tetrapylon.
Nalevo od kolonády leží Diokleciánovy lázně postavené na zbytcích předchozí stavby, pravděpodobně královského paláce. Nedaleko ležel Baal-Šaminův chrám, obytná zóna a Byzantské kostely (jeden z nich je starý přes 1500 let a jedná se o největší kostel v Palmýře a 4. největší v Sýrii). Výška pilířů v kostele se odhaduje na 6 metrů a základna měří 12×24 metrů. Na nádvoří byl dokonce objeven malý amfiteátr.
Na jižní straně stojí chrám babylonského boha Nabu a římské divadlo. Za divadlem se nacházela malá budova senátu a velká Agora s pozůstatky Triclinia a soudu. Kousek od západního konce kolonády se nachází Diokleciánův tábor, postavený římským guvernérem v Sýrii Sosianem Hieroclem. Blízko stojí Damašská brána a Al-Látův chrám.
Obyvatelé, jazyk a společnost
Na vrcholu své moci, v období vlády královny Zenobie, měla Palmýra až 200 tisíc obyvatel. Prvními doloženými obyvateli města byli Amorité, semitský národ, který území obýval na počátku 2. tisíciletí před n. l. a ke konci tisíciletí se zde usídlili Aramejci. První zmínky o arabských obyvatelích Palmýry, kteří se sem dostali ke konci 1. tisíciletí před n. l., se týkají vojenské výpravy palmýrského Šejka Zabdibela. Ten vyslal své vojsko na pomoc seleukskému králi Antiochovi III. Velikému (bitva u Rafie 217 př. n. l.). Nově příchozí Arabové se postupně smísili s původními obyvateli města, začali používat palmýrštinu jako svůj mateřský jazyk a stali se významnou částí zdejší aristokracie. Ve městě žila také židovská komunita. Nápisy v palmýrštině z nekropole Bejt Še'arim v Dolní Galileji potvrzují pohřbívání palmýrských židů.
Až do posledních let 3. st. n. l. používali obyvatelé města dialekt aramejštiny a palmýrskou abecedu. Latina se používala zřídka, zato v bohatších vrstvách obyvatelstva byla oblíbená řečtina, která se užívala v oblastech obchodu a politiky. V období nadvlády Byzance se dokonce stala hlavním jazykem. Po dobytí města Araby nahradila řečtinu arabština. Ze smíšení jazyků se později vyvinula palmýrština.
Obyvatelé Palmýry byli velkou směsicí nejrůznějších etnik. Byla doložena jména hlavně arabských, aramejských a amoritských klanů. Palmýra byla kmenovou komunitou, ale kvůli nedostatku důkazů není přesné porozumění systému možné. Celkem bylo zdokumentováno 30 klanů, z nichž 5 bylo označeno za kmen obsahující několik podkmenů. Za časů císaře Nerona byly v Palmýře kmeny čtyři, každý z nich obýval jednu z částí města. Tři z kmenů se nazývaly: Komare, Mattabol, Ma'zin. Jméno čtvrtého kmene není zcela jisté, pravděpodobně však šlo o kmen zvaný Mita. Časem se však klany stávaly čím dál tím více občanskou záležitostí a začaly ztrácet svoji identitu a význam. Během 3. st. pak zcela vymizely. Během éry Umajjovců bylo město obydleno hlavně kmenem Kalb. Benjamín z Tudely, španělský židovský cestovatel si během své návštěvy Palmýry ve 12. století zaznamenal, že ve městě žilo asi 2000 židů. Význam Palmýry poklesl po roce 1400, kdy byla zničena Tímúrovskou říší. Ve 20. století se již jednalo o vesnici s 6000 obyvateli. Ačkoliv bylo okolí města obklopeno Beduíny, Palmýrští si uchovali svůj dialekt. Palmýra si zachovala tradiční styl života až do roku 1932, kdy byli obyvatelé vesnice přemístěni do nově vznikajícího města Tadmor.
Historie
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/01/Temple_of_Bel_Palmyra.jpg/220px-Temple_of_Bel_Palmyra.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/33/Palmyra_theater02%28js%29.jpg/220px-Palmyra_theater02%28js%29.jpg)
První zpráva o Palmýře se objevila ve 2. tisíciletí př. n. l. v archivu Mari. Podle asyrských textů sahají důkazy o osídlení nejméně do roku 1800 př. n. l., kdy bylo první město založeno kmeny arabských kočovníků. Podle hebrejské bible však byl Tadmur postaven až králem Šalamounem. O nejstarší historii města nejsou prakticky žádné zprávy, asyrští králové sem nejspíše posílali do exilu své odpůrce. Z dalšího tisíciletí nejsou o Palmýře žádné dochované texty.
Seleukovci se o město nezajímali a to tak získalo nezávislost. Od té doby bylo město důležitou zastávkou pro karavany cestující mezi Středomořím a oblastí Blízkého východu. V roce 41 př. n. l. se město stalo dostatečně bohatým na to, aby přilákalo Římany a Marcus Antonius se pokusil město vyloupit. To se nepodařilo, obyvatelé byli včas varováni a i se svými cennostmi stačili uprchnout přes Eufrat. Mezi roky 17 a 19 našeho letopočtu byla Palmýra plně obsazena Římany pod vedením Tiberia. Později jeho nástupce Caligula začlenil město do římské provincie. Význam města stále rostl, hlavně díky obchodní cestě spojující Persii, Indii, Čínu a Římskou říši. Roku 129 navštívil město Hadrianus, prohlásil ho za svobodné a přejmenoval na Hadriana Palmyra.
Vzestup Sásánovců (perská královská dynastie) znamenal další problémy pro Řím. Ardašír vyhnal Římany roku 230 n. l. z Mezopotámie, jeho nástupce Šápúr v bitvě u Edessy porazil a zajal římského císaře Valeriana.
V té době byl vládcem Palmýry Septimius Odaenathus. K moci se dostal díky svým vojenským úspěchům. Podporou Říma získal mnoho titulů od vděčných římských císařů. V roce 262 napadl a porazil Peršany, tím pro Řím ovládl Sýrii a byl oslavován jako zachránce říše. Dalším útokem zatlačil Peršany zpět za Tigrid a prohlásil se římským císařem. Při návratu z tažení byl zavražděn v Emese.
Vlády se chopila Odaenathova manželka Zenobia, která přijala titul Augusta. Zatímco Řím měl potíže na jiných frontách a nevěnoval Palmýře pozornost, Zenobia převzala kontrolu nad několika městy ve střední Sýrii. Poté, co se otevřeně vzbouřila Římu, napadla i Egypt. Římský císař Aurelianus získal rychle zpět Zenobií dobytá území. Poté vytáhl proti Palmýře, kterou na jaře roku 272 obsadil. Zenobia se pokusila zachránit útěkem k Eufratu, kde byla zajata. Aurelianus byl nejdříve k obyvatelům města mírný, ale po druhém povstání byla Palmýra zničena.
Za vlády císaře Diokleciána se Palmýra částečně obnovila. Dioklecián ve městě založil vojenský tábor. Ve 4. století se dostalo do Palmýry křesťanství.
Památky
Je zde velmi patrný vliv Řecka a Říma.
Objevení ruin v 18. stol. mělo vliv na klasicistní architekturu Evropy.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/57/Palmyra_T%C3%A9trapylon_02.jpg/220px-Palmyra_T%C3%A9trapylon_02.jpg)
Pohřebiště
Pohřební věž Elahbel.
Pamětihodnosti
Veřejné stavby
Senát: Budova senátu těžce poškozena. Jedná se o malou budovu složenou z peristylu (nádvoří) a zasedací místnosti. Ta je zakončena apsidou, v níž jsou dokola uspořádány řady křesel.
Diokleciánovy lázně: Většina lázní byla zničena a zbytky se nenachází nad úrovní základů. Vstup do komplexu označují čtyři masivní egyptské žulové sloupy. Každý z nich má v průměru 1,3 metru, jsou 12,5 m vysoké a váží 20 tun. Vnitřek bazénu lemovaného kolonádou korintských sloupů je až na osmiúhelníkovou místnost, jež sloužila jako šatna, stále viditelný.
Agora: Palmýrská agora je součástí rozsáhlého komplexu vybudovaného ve 12. st. př. n. l., sestávajícího dále z triclinia a soudu. Agora je mohutná stavba s jedenácti vchody měřící 71×84 metrů. Uvnitř agory bylo nalezeno 200 podstavců, na kterých stály sochy významných občanů města. Nápisy na podstavcích dávají tušit jakým způsobem byly sochy v místnosti rozmístěny. Na východní straně se nacházela místa pro senátory, na severu stály sochy významných úředníků, západ náležel vojákům a na jihu stály sochy vůdců karavan.
Soud: Soud je rozsáhlá obdélníková ohrada jižně od agory, se kterou sdílí svoji severní stěnu. Původně byl vchodem do budovy velký vestibul v jihozápadní stěně. Vchod byl však později zablokován kvůli výstavbě obranných zdí a od té doby se do budovy vstupuje třemi vchody z agory.
Triclinium
Divadlo: Nachází se uprostřed kolonády. Stavba pochází z 1. poloviny 2. století n. l. Jeviště je 48 m široké a 10 m hluboké, dnes má devět řad sedadel.
Chrámy
Belův chrám: Jedna z nejvýraznějších staveb. Byla zasvěcena nejvyššímu z palmýrských bohů, bohu Belovi. Chrám se skládal z velkého nádvoří a Celly. Nádvoří měří 210x205 m a je obehnáno vysokými zdmi. Calla je obdélníková stavba postavená na počátku 1. století n. l. na pódiu uprostřed nádvoří. Vchod na chrámové nádvoří vede přes propylaeum s mohutnou bránou (35 m širokou) a monumentálním schodištěm. Byl zničen výbušninami, které zde odpálili členové teroristického tzv. Islámského státu 24. srpna 2015.
Baal-Šaminův chrám: Dalším z významných bohů byl Baal, Pán nebes, nejvyšší bůh počasí a patron zemědělců a pastevců. Jeho chrám byl postaven kolem roku 131 n. l. v severní části města. V pátém století byl přestavěn na křesťanský kostel. V roce 2015 byl zničen příslušníky tzv. Islámského státu.[3]
Chrám boha Nabu: Z většiny chrámu zbyly dnes již jen ruiny.
Al-Látův chrám: Z velké části už jen ruiny. Dnes zbývá už jen rám dveří, několik sloupů a pódium. Uvnitř se nachází velký reliéf lva
Baal-Hamonův chrám
Ostatní stavby
Velká kolonáda: Prostředkem města ze severozápadu na jihovýchod vedla kolonáda. Jednalo se o hlavní ulici Palmýry. Byla dlouhá 1190 m a 22 m široká. Začala vznikat ve 2. stol. n. l. Za královny Zenobie byla dostavěna druhá polovina kolonády a celá stavba dostala nynější podobu.
Tetrapylon: Dochovaný sloup je pouze jediný, ostatní kopie. Uvnitř každé stavby bývala socha.
Pohřební chrám číslo 86:
Vítězný oblouk
V roce 2015 byl zničen příslušníky tzv. Islámského státu.[4]
Údolí hrobů
Rozsáhlé pohřebiště u městských hradeb. Hroby v podobě věží nebo domů. Nejstarší jsou pohřební věže z pískovce o třech nebo čtyřech patrech a s podzemními komorami. Většinou jen pro nejbohatší rodiny, např.: věž Elahbel.
Byly vyzdobeny štuky a basreliéfy. Reliéfy představují duši nebo osobnost pohřbené osoby. Věrně vyobrazují podobu zesnulých. Objeveno mnoho soch, které zachycují strnulé postavy, většinou zepředu. Hrobky bohatších rodin také obsahují různé předměty, např.: vázy, šperky, mince. Dnes vystaveny v místním muzeu nebo sbírkách antického umění v Louvru a Damašku.
Syrská občanská válka
Odkazy
Reference
- ↑ CHULOV, Martin. Syrian regime recaptures Palmyra from Islamic State. The Guardian [online]. Thursday 2 March 2017 18.19 GMT [cit. 4.3.2017]. Dostupné online. ISSN 0261-3077.
- ↑ UNESCO
- ↑ Islámský stát vyhodil do povětří starověký chrám v Palmýře [online]. Dostupné online.
- ↑ Islámský stát znovu ničí Palmýru. Vyhodil do povětří 2000 let starý Vítězný oblouk [online]. Dostupné online.
Literatura
- CATTANEO, Marco, Světové poklady UNESCO: Starověké civilizace, 1. vyd., Frýdek-Místek : Alpress, 2006, 400 s., ISBN 80-7362-245-9
- ALBANESEOVÁ Maria Ausilia, Krása zaniklých civilizací. Světy, které objevila archeologie, Praha : Rebo Productions, 1998., 351 s., ISBN 80-85815-99-0
- SCHREIBER, Hermann, Zaniklá města, 1. vyd., Praha : Vyšehrad, 1977, 244 s.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Palmýra na Wikimedia Commons
Slovníkové heslo Palmýra ve Wikislovníku
Encyklopedické heslo Palmyra v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích
- Palmýra ...púštna perla kráľovnej Zenóbie Archivováno 28. 10. 2010 na Wayback Machine.
- ANTIKA.avonet-Palmýra Archivováno 7. 1. 2012 na Wayback Machine.
- (anglicky) Sacred Destinations Palmyra
- (anglicky) Palmyra (Tudmor)
- (česky) Poutnik.cz - Palmýra
Média použitá na této stránce
Flag of Egypt (1958-1972) and flag of Syria (1958-1961) in the United Arab Republic. It also became the official flag of Syria since 1980.
Flag of Egypt (1958-1972) and flag of Syria (1958-1961) in the United Arab Republic. It also became the official flag of Syria since 1980.
(c) Karte: NordNordWest, Lizenz: Creative Commons by-sa-3.0 de
Location map of Syria. De facto situation.
Autor: Bernard Gagnon, Licence: CC BY-SA 3.0
The Tetrapylon of Palmyra, Syria
Autor: Jerzy Strzelecki, Licence: CC BY-SA 3.0
The ancient Roman theater of Palmyra, Syria.
© Vyacheslav Argenberg / http://www.vascoplanet.com/, CC BY 4.0
Valley of the Tombs, 1st century AD. Wadi al-Qubur. A number of large-scale funerary monuments. Palmyra, Tadmor, Syria.
© Vyacheslav Argenberg / http://www.vascoplanet.com/, CC BY 4.0
The main colonnaded avenue in the ancient city of Palmyra in the Syrian Desert. Palmyra, Syria.
Autor: James Gordon from Los Angeles, California, USA, Licence: CC BY 2.0
Palmyra, Arabic: Tadmur, was an ancient city in central Syria. In antiquity, it was an important city located in an oasis 215 km northeast of Damascus[1] and 180 km southwest of the Euphrates at Deir ez-Zor. It had long been a vital caravan stop for travellers crossing the Syrian desert and was known as the Bride of the Desert. The earliest documented reference to the city by its Semitic name Tadmor, Tadmur or Tudmur (which means "the town that repels" in Amorite and "the indomitable town" in Aramaic) is recorded in Babylonian tablets found in Mari. Though the ancient siteinto disuse after the 16th century, it is still known as Tadmor in Arabic (aka Tedmor), and there is a newer town of the same name next to the ruins.[6] The Palmyrenes constructed a series of large-scale monuments containing funerary art such as limestone slabs with human busts representing the deceased. Culture Palmyrans bore Aramaic names, and worshipped a variety of deities from Mesopotamia (Marduk and Ruda), Syria (Hadad, Baʿal, Astarte), Arabia (Allāt) and Greece (Athena). Palmyrans were originally speakers of Aramaic but later shifted to the Greek language. At the time of the Islamic conquests Palmyra was inhabited by several Arab tribes, primarily the Qada'ah and Kalb. History Ancient The exact etymology of the name "Palmyra" is unknown, although some scholars believe it was related to the palm trees in the area. Others, however, believe it may have come from an incorrect translation of the name "Tadmor" (cf. Colledge, Seyrig, Starcky, and others). The city was first mentioned in the archives of Mari in the second millennium BC. It was a trading city in the extensive trade network that linked Mesopotamia and northern Syria. Tadmor is mentioned in the Hebrew Bible (Second Book of Chronicles 8:4) as a desert city built (or fortified) by the King Solomon of Judea: There had been a temple at Palmyra for 2000 years before the Romans ever saw it. Its form, a large stone-walled chamber with columns outside, is much closer to the sort of thing attributed to Solomon than to anything Roman. It is mentioned in the Bible as part of Solomon's Kingdom. In fact, it says he built it. —Terry Jones and Alan Ereira, Terry Jones' Barbarians, p. 183 Flavius Josephus also attributes the founding of Tadmor to Solomon in his Antiquities of the Jews (Book VIII), along with the Greek name of Palmyra, although this may be a confusion with biblical "Tamara". Several citations in the tractates of the Talmud and of the Midrash also refer to the city in the Syrian desert (sometimes interchanging the letters "d" and "t" - "Tatmor" instead of Tadmor). Greco-Roman periods When the Seleucids took control of Syria in 323 BC, the city was left to itself and it became independent, flourishing as a caravan halt in the 1st century BC. In 41 BCE, Mark Antony sent a raiding party to Palmyra, but the Palmyrans had received intelligence of their approach and escaped to the other side of the Euphrates, demonstrating that at that time Palmyra was still a nomadic settlement and its valuables could be removed at short notice. In the mid 1st century AD, Palmyra, a wealthy and elegant city located along the caravan routes linking Persia with the Mediterranean ports of Roman Syria and Phoenicia, came under Roman control. A period of great prosperity followed. Jones and Erieira note that Palmyran merchants owned ships in Italian waters and controlled the Indian silk trade. Palmyra became one of the richest cities of the Near East. The Palmyrans had really pulled off a great trick, they were the only people who managed to live alongside Rome without being Romanized. They simply pretended to be Romans. Palmyra was made part of the Roman province of Syria during the reign of Tiberius (14–37 AD). It steadily grew in importance as a trade route linking Persia, India, China, and the Roman Empire. In 129, Hadrian visited the city and was so enthralled by it that he proclaimed it a free city and renamed it Palmyra Hadriana. Beginning in 212, Palmyra's trade diminished as the Sassanids occupied the mouth of the Tigris and the Euphrates. Septimius Odaenathus, a Prince of Palmyra, was appointed by Valerian as the governor of the province of Syria. After Valerian was captured by the Sassanids and died in captivity in Bishapur, Odaenathus campaigned as far as Ctesiphon (near modern-day Baghdad) for revenge, invading the city twice. When Odaenathus was assassinated by his nephew Maconius, his wife Septimia Zenobia took power, ruling Palmyra on the behalf of her son, Vabalathus. Zenobia rebelled against Roman authority with the help of Cassius Longinus and took over Bosra and lands as far to the west as Egypt, establishing the short-lived Palmyrene Empire. Next, she took Antioch and large sections of Asia Minor to the north. In 272, the Roman Emperor Aurelian finally restored Roman control and Palmyra was besieged and sacked, never to recover her former glory. Aurelian captured Zenobia, bringing her back to Rome. He paraded her in golden chains in the presence of the senator Marcellus Petrus Nutenus, but allowed her to retire to a villa in Tibur, where she took an active part in society for years. A legionary fortress was established in Palmyra and although no longer an important trade center, it nevertheless remained an important junction of Roman roads in the Syrian desert. Diocletian expanded the city to harbor even more legions and walled it in to try and save it from the Sassanid threat. The Byzantine period following the Roman Empire only resulted in the building of a few churches; much of the city went to ruin. Islamic rule The city was captured by Muslim Arabs under Khalid ibn al-Walid in 634 but left intact. After the year 800 and the civil wars that followed the fall of the Umayyad caliphs, people started abandoning the city. At the time of the Crusades, Palmyra was under the Burid emirs of Damascus, then under Toghtekin, Mohammed the son of Shirkuh, and finally under the emirs of Homs. In 1132 the Burids had the Temple of Ba'al turned into a fortress. In the 13th century the city was handed over to the Mamluk sultan Baybars. In 1401, it was sacked by Timur, but recovered quickly, so that in the 15th century it was described as boasting "vast gardens, flourishing trades and bizarre monuments" by Ibn Fadlallah al-Omari. In the 16th century, Qala'at ibn Maan castle was built on top of a mountain overlooking the oasis by Fakhr ad-Din al-Maan II, a Lebanese prince who tried to control the Syrian Desert. The castle was surrounded by a moat, with access only available through a drawbridge. It is possible that earlier fortifications existed on the hill well before then. The city declined under Ottoman rule, reduced to no more than an oasis village with a small garrison. In the 17th century its location was rediscovered by Western travellers, and was studied by European and American archaeologists starting in the 19th century. The villagers who had settled in the Temple of Ba'al were dislodged in 1929 by the French authority. City remains The most striking building in Palmyra is the huge temple of Ba'al, considered "the most important religious building of the first century AD in the Middle East". It originated as a Hellenistic temple, of which only fragments of stones survive. The central shrine (cella) was added in the early 1st century AD, followed by a large double colonnaded portico in Corinthian style. The west portico and the entrance (propylaeum) date from the 2nd century. The temple measures 205 x 210 m. Starting from the temple, a colonnaded street, corresponding to the ancient decumanus, leads to the rest of the ancient city. It has a monumental arch (dating to the reign of Septimius Severus, early 3rd century AD) with rich decorations. Next were a temple of Nabu, of which little remains today apart from the podium, and the so-called baths of Diocletian. The second most noteworthy remain in Palmyra is the theater, today with nine rows of seats, but most likely originally having up to twelve with the addition of wooden structures. It has been dated to the early 1st century AD. Behind the theater were located a small Senate building, where the local nobility discussed laws and made political decisions, and the so-called "Tariff Court", with an inscription suggesting that it was a place for caravans to make payments. Nearby is the large agora (measuring 48 x 71 m), with remains of a banquet room (triclinium); the agora's entrance was decorated with statues of Septimius Severus and his family. The first section of the excavations ends with a largely restored tetrapylon ("four columns"), a platform with four sets of four columns (only one of the originals in Egyptian granite is still visible). A transverse street leads to Diocletian's Camp, built by the Governor of Syria, Sosianus Hierocles, with the remains of the large central principia (hall housing the legions' standards). Nearby are the temple of the Syrian goddess Allāt (2nd century AD), the Damascus Gate and the Temple of Ba'al-Shamin, erected in AD 17 and later expanded under the reign of Odenathus. Remains include a notable portico leading to the cella. Funerary art Outside the ancient walls, the Palmyrenes constructed a series of large-scale funerary monuments which now form the so-called Valley of the Tombs, a 1 km long necropolis, with a series of large, richly decorated structures. These tombs, some of which were below ground, had interior walls that were cut away or constructed to form burial compartments in which the deceased, extended at full length, were placed. Limestone slabs with human busts in high relief sealed the rectangular openings of the compartments. These reliefs represented the "personality" or "soul" of the person interred and formed part of the wall decoration inside the tomb chamber. A banquet scene depicted on this relief suggests a family tomb rather than that of an individual. Further excavations Archaeological teams from various countries have worked on-and-off on different parts of the site. In May 2005, a Polish team excavating at the Lat temple discovered a highly-detailed stone statue of the winged goddess of victory.
Recently, archaeologists in working in central Syria have unearthed the remnants of a 1,200-year-old church believed to be the largest ever discovered in Syria, at an excavation site in the ancient town of Palmyra. This church is the fourth to be discovered in Palmyra. Officials described it as the biggest of its kind to be found so far — its base measuring an impressive 47 meters by 27 meters. The church columns were estimated to be 6 meters tall, with the height of the wooden ceiling more than 15 meters. A small amphitheater was found in the church's courtyard where the experts believe some Christian rituals were practiced. In November 2010 Austrian media manager Helmut Thoma admitted to looting a Palmyrian grave, where he has stolen architectural pieces, today presented in his private living room. German and Austrian archaeologists protested against this crime. In summer 2012 there is increasing concern of looting of the museum and the site, when a video was posted, which shows Syrian soldiers carrying funerary stones.Autor: Quim Bahí from Catalunya, Licence: CC BY-SA 2.0
Palmira (llatí, grec Παλμύρα Palmyra, hebreu תַּדְמֹר Tadmor, àrab تدمر Tedmor, el seu significat és "Palma" o "ciutat de les palmeres") fou una ciutat de Síria a un oasi a l'interior del país ben regat per nombrosos rierols.
La ciutat romana de la foto, està en un estat molt i molt bo. Val la pena de veritat.
Autor: Attar-Aram syria, Licence: CC BY-SA 4.0
The locations of Palmyra's landmarks University of Southern California, Palmyrene.