Pančatantra
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e0/Arabischer_Maler_um_1210_001.jpg/220px-Arabischer_Maler_um_1210_001.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a0/Syrischer_Maler_von_1354_001.jpg/220px-Syrischer_Maler_von_1354_001.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4e/Kelileh_va_Demneh.jpg/220px-Kelileh_va_Demneh.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c8/Kalila_wa_Dimna_001.jpg/220px-Kalila_wa_Dimna_001.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2a/Jacobs-0073-lxiii.png/220px-Jacobs-0073-lxiii.png)
Pančatantra (sanskrtsky, पञ्चतन्त्र, doslova „pět tkanin“, přeneseně Kniha o pěti oddílech) je sbírka bajek a dalších vyprávění původem z Indie vzniklá mezi roky 300 př. n. l. až 200 n. l. a později podrobená celé řadě různých redakcí.[1]
Skládá se z pěti částí, z nichž každá má rámcový příběh zaměřující se na určitou stránku lidského jednání a na určitý typ životních situací (jak dosáhnout roztržky mezi přáteli, jak přátele získat, otázky války a míru, následky nepředloženého jednání, varování před lehkomyslností). Bajky jsou napsané v próze a jsou zpravidla zakončeny didaktickou veršovanou průpovědí, která obsahuje stručné a výstižné ponaučení.
Vznik a vývoj sbírky
Podle vyprávění uvedeného v úvodu vytvořil sbírku učený brahmán Višnušarman pro syny svého panovníka, aby je touto zábavnou formou a pomocí příběhů ze světa zvířat a lidí vyučoval vladařskému umění a životní moudrosti.[1] Tento Višnušarman je ztotožňován s ministrem a rádcem maurjovského panovníka Čandragupty (asi 340–298 př. n. l.) Kautiljou, známým pod přízviskem Višnugupta.[1]
Původní text Pančatantry se nedochoval. Je známa pouze z mladších zpracování, z nichž nejvýznamnější je kašmírská Tantrákhjájika (Kniha příběhů v oddílech) ze 4.–5. století n. l.[2] Text sbírky, přeložený roku 570 do pahlavštiny se rovněž nedochoval, ale odtud byl přeložen do syrštiny a arabštiny, kde byl podle rámcového příběhu dvou šakalů nazván Kalíle u Dimne (Kalíla a Dimna).[2] Především arabská verze, vytvořená Ibn al-Mukaffou (asi 723 – asi 759) je pramenem pro všechny další překlady, zejména do řečtiny (okolo 1080), hebrejštiny a kastilštiny (oba kolem 1250) a také do perštiny (Světla z Kanopu z konce 15. století).[3] Celkem existuje asi 200 různých verzí Pančatantry v téměř šedesáti jazycích.[1]
Arabské a z nich odvozené verze Pančatantry připisují autorství bajek mudrci Bidpajovi, což je pravděpodobně pouze zkomolenina sanskrtského titulu Vidjápati (Pán vědění).[1] Podle tohoto výkladu byl Višnušarman pouze redaktorem staršího a většího díla, ze kterého zpracoval pouze prvních pět částí.[3]
Pančatantra v evropských jazycích
Kromě již existujícího řeckého a kastilského překladu měly největší význam pro další rozšíření sbírky do evropských jazyků její překlady do latiny. Prvním z nich byl překlad ze španělštiny vytvořený z podnětu královny Jany Navarské Raymondem de Béziers okolo roku 1313. Nejdůležitějším se však stal překlad z hebrejštiny od Johanesse z Capuy (asi 1250 – asi 1310). Ten pod názvem Directorium humanae vitae (Pravidlo lidského života) vyšel tiskem roku 1480 a stal se hlavním zdrojem pro překlady do dalších evropských jazyků,[3] například pro
- německý překlad Buch der Byspel der alten Weisen (1483),[3]
- další španělský překlad z roku 1498,[3]
- český překlad Pravidlo lidského života, jinak podobenstvie starých mudrcuo (1507) Mikuláše Konáče z Hodiškova (1480–1546),[2]
- překlad do italštiny z roku 1552 od Antonia Francesa Doniho (1513–1574),[3]
- francouzské překlady z roku 1556 a 1579,[3]
- na italském překladu založeném anglickém překladu z roku 1570 The Fables of Bidpai: The Morall Philosophie of Doni od sira Thomase Northa (1535–1604).[3]
Česká vydání
- Pravidlo lidského života, jinak podobenstvie starých mudrcuo (1507), latinskou verzi Directorium humanae vitae přeložil Mikuláš Konáč z Hodiškova, znovu 1528 a 1893,[2] nověji ČSAV, Praha 1961,
- Pančatantram (patero naučných oddílů), Odeon, Praha 1968, přeložil František Jílek,
- Kalíla a Dimna, Dar ibn Rushd a Gema art, Praha 2005, přeložil Jaroslav Oliverius.
Adaptace
- Bájky Bidpajovy, Hölzel, Olomouc 1846-1850, převyprávěl František Matouš Klácel,[1]
- Indické pověsti, Rohlíček a Sievers, Praha 1877, pro mládež českou upravil Václav Petrů,
- Opice a krokodil, aneb Muž nebuď otrokem své ženy!, Jan Otto, Praha 1881, vypráví Antonín Jaroslav Vrťátko,
- Bájky Bidpajovy, Eduard Valečka, Praha 1893.
- O mudrci Bidpajovi a jeho zvířátkách, Melantrich, Praha 1947, pro mládež vypravuje Ivan Olbracht, znovu SNDK, Praha 1956, 1962, 1966, Albatros 1972, 1977, 1982 a 1991 a Československý spisovatel, Praha 1978 (v knize Ze staré paměti a moudrosti).
- O lstivém šakalovi, aneb Paňčatantra, Mladá fronta Praha 1965, volně vypráví Marie Voříšková,
- Světla z Kanopu aneb Třiatřicet moudrých naučení, Odeon, Praha 1966, vypravuje Jan Vladislav.
Nahrávky
- Indické bajky aneb Moudrost Pančatantry, audio CD, Nama Production Prague, 2016, čte Jiří Lábus
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Pančatantra na Wikimedia Commons
- (česky) http://leccos.com/index.php/clanky/bidpaj Archivováno 8. 10. 2011 na Wayback Machine.
- (anglicky) History of the Migration of Panchatantra
- (anglicky) Stories from Panchatantra
Reference
Média použitá na této stránce
Лев напавший на буйвола. «Калила и Димна» Герат,1429 г. Топкапы Сарай, Стамбул
Kelileh va Demneh. This 15th century Persian mauscript is kept at the Topkapi Palace Museum in Istanbul, Turkey.
Illustration of story. The bird lures crabs and kills them. Downloaded from https://archive.org/details/earliestenglishv00doniuoft , page image 0073