Peyerovy pláty
![Myší peyerův plát pod stereomikroskopem. Byl použit MHCII-EGFP knock-in myší model, který umožňuje vizualizaci antigen prezentujících buněk pomocí zeleného fluorescenčního proteinu. Z obrázku je patrné, že má kruhový tvar, šířku nepatrně menší než je šířka střeva a vystupuje nad okolní tkáň.](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/45/Peyer%27s_patch_%28MHCII-EGFP_mouse%29.jpg/220px-Peyer%27s_patch_%28MHCII-EGFP_mouse%29.jpg)
Peyerovy pláty (někdy též Peyerovy plaky, zkráceně PP) jsou organizovanou lymfoidní tkání tenkého střeva, tvořící součást slizničního imunitního systému. Byly pojmenovány po významném švýcarském anatomovi přelomu 17. a 18. století Johannu Conradu Peyerovi. Jejich počet se mění v průběhu života. U člověka dosahuje vrcholu před 20. rokem života (okolo 200) a pak posupně klesá až k rozmezí 70–100.[1]
Struktura a lokalizace
Peyerovy pláty (PP) jsou tvořeny shluky lymfoidních folikulů obsahujících hlavně folikulární dendritické buňky, B-lymfocyty a makrofágy. V interfolikulární oblasti se nacházejí dendritické buňky, B-lymfocyty, makrofágy a T-lymfocyty. Folikulární a interfolikulární oblasti jsou z lumenální strany obklopeny speciálním epitelem, který oproti běžnému střevnímu epitelu produkuje významně menší množství hlenu a obsahuje velké množství M-buněk. M-buňky jsou uzpůsobeny k vzorkování antigenů (sampling) a jejich transportu k buňkám lymfatické tkáně. To se děje zejména pomocí transcytózy, kterou mohou zneužívat pro svůj vstup do těla i některé patogeny.[2] Vzhledem tomu, že PP nemají nutriční funkci, postrádají na svém povrchu dlouhé mikroklky charakteristické pro buňky střevního epitelu. PP jsou obecně jedním z míst, kde dochází k ustavování tolerance vůči neškodlivým potravním antigenům[3].
Peyerovy pláty se nacházejí po celé délce tenkého střeva, ale jejich počet výrazně stoupá směrem dolů. Relativně vzácné jsou v lidském duodenu (okolo 10), četnější v jejunu (okolo 100) a nejčetnější v ileu (okolo 150) s největším výskytem v jeho koncové části.[1] Skládají se z B-buněčných folikulů obklopených menší T buněčnou oblastí. Počet folikulů se výrazně liší u jednotlivých druhů savců. Myší PP obsahují do deseti folikulů, lidské až několik set.[4][1]
Odkazy
Reference
- ↑ a b c J. S., Cornes. Gut. June, roč. 1965, čís. 6(3), s. 225–229. Dostupné online. PMID 18668777.
- ↑ OUZILOU, Laurent; CALIOT, Elise; PELLETIER, Isabelle. Poliovirus transcytosis through M-like cells. Journal of General Virology. 2002-01-01, roč. 83, čís. 9, s. 2177–2182. Dostupné online [cit. 2017-04-28]. DOI 10.1099/0022-1317-83-9-2177.
- ↑ HAUET-BROERE, Femke; UNGER, Wendy W. J.; GARSSEN, Johan. Functional CD25– and CD25+ mucosal regulatory T cells are induced in gut-draining lymphoid tissue within 48 h after oral antigen application. European Journal of Immunology. 2003-10-01, roč. 33, čís. 10, s. 2801–2810. Dostupné online [cit. 2017-04-28]. ISSN 1521-4141. DOI 10.1002/eji.200324115. (anglicky)
- ↑ FUJIMOTO, Kyoko; FUJII, Gen; SAKURAI, Hitomi. Intestinal Peyer’s patches prevent tumorigenesis in ApcMin/+ mice. Journal of Clinical Biochemistry and Nutrition. 2015-01-01, roč. 56, čís. 1, s. 43–48. Dostupné online [cit. 2017-04-28]. DOI 10.3164/jcbn.14-115. PMID 25678750.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Peyerovy pláty na Wikimedia Commons
Média použitá na této stránce
Autor: Jan Pačes, Licence: CC BY-SA 4.0
Small intestine and Peyer's patch in MHCII-EGFP knock-in mouse model visualized by stereo microscope.