Pindariové
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/bc/The_villagers_burning_themselves_to_avoid_Pindaris%2C_1815.jpg/310px-The_villagers_burning_themselves_to_avoid_Pindaris%2C_1815.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2a/Vidyashankara_Temple_at_Shringeri.jpg/310px-Vidyashankara_Temple_at_Shringeri.jpg)
Pindariové byli od 17. až do počátku 19. století nepravidelní váleční nájezdníci na operující především na indickém subkontinentu. Původně doprovázeli muslimskou mughalskou armádu, později armádu maráthskou. Nakonec útočili sami, a to až do pindarské války v letech 1817 až 1818, kdy byli rozpuštěni a postaveni mimo zákon.[1] Za svou účast v bojích nebyli placeni, jejich odměnou byla uloupená kořist.[1] Jejich jednotky tvořili jezdci a pěchota, byli částečně ozbrojení, dokázali vytvářet chaos a dodávat informace o nepřátelských pozicích ve prospěch armády, kterou doprovázeli.[2]
Vznik
Nejstarší zmínka o nich je z doby Aurangzébovy kampaně v Deccanu, ale v čase válek Maráthské říše proti Mughalské říši se stali důležitou složkou maráthské armády.[2] V boji proti nepříteli byli vysoce efektivní pro svou rychlost a schopnost vnášet chaos do nepřátelské armády. Vážné problémy způsobili ovšem mnohdy také bývalým spojencům, jako byl jejich nájezd na chrám Sringeri Sharada Peethamv Karnátace v roce 1791. Po několika takových případech, kdy vyplenili území maráthských spojenců se vládci Maráthské říše rozhodli ukončit jejich loupeživé nájezdy.[2]
Většina velitelů Pindariů byli muslimové, ale rekrutovali se podle Encyclopaedia Britannica ze všech skupin obyvatel.[3] Aby s nimi mohly bojovat, vytvořily se konkurenční skupiny Pindariů z řad hinduistických asketických válečníků.[4] Podle Davida Lorenzena, po rozpadu Mughalské říše po Aurangzebově smrti, nawabská a hinduistická království vstoupila do otevřených konfliktů a bojujících frakcí. Místní vlastníci půdy organizovali vlastní soukromé armády, mniši a asketové z chrámů a klášterů si najímali žoldnéře, kteří by chránili jejich zájmy.[5] Pindariové operovali po celé střední Indii, v Deccanu a regionech, které jsou nyní součástí států Gudžarát a Uttarpradéš, Bihar a Urísa.
Pindarská válka (1817-18)
Po příchodu Britské východoindické společnosti na území zhroucené Mughalské říše a dalších menších válčících království se Pindariové stali centrem násilí a moci. Na konci 18. století se i Maráthská říše zhroutila a nastala britská koloniální éra. Pindariové zanechali účasti v regionálních válkách a orientovali se na rabování ve prospěch svůj a svých vůdců.[6] Plenili, vraždili, zajatce prodávali do otroctví a to vše v zájmu kteréhokoli státu, který byl ochoten si je najmout. Mnohdy se nechali najmout od obou stran a způsobovali těžké škody civilnímu obyvatelstvu obou rivalů. Postupovali přes střední Indii, Gudžarát a Málvu pod ochranou vládců z Gwalioru a Indoru.[1][7][8] S naloupeným bohatstvím získali také děla a další vojenské vybavení, mohli tak napadat i místní vojáky a vládní úředníky. Například Pindariové spojení s Amirem Khanem se s 200 děly zmocnili a vyplenili Džajpur.[9] Podle Edwarda Thompsona se Pindariové, vedení Amirem Khanem a Muhammadem Khanem, stali téměř nezávislou mobilní konfederací, která po období monzunové sklizně zahájila každoroční nájezdy a drancování na venkovských a městských sídlech. Spolu s penězi, úrodou a rodinným bohatstvím Pindariové zajali i obyvatele a prodávali je jako otroky. Zaútočili i na regiony pod britskou ochranou. Britům a místním vládcům nakonec došla trpělivost. Vytvořili koalici s úkolem ukončit jejich řádění. Lord Hastings se souhlasem Britské Východoindické společnosti se rozhodl situaci řešit. Ve spolupráci s armádami z Gudžarátu, Deccanu a Bengálska obklíčilo oblast Malvy a Gwalioru asi 120 000 vojáků, aby si vynutili kapitulaci Pindariů.[1][7][8]
Kromě vojenské akce nabídla Britská koalice také pravidelné zaměstnání některým jednotkám Pindariů a jejich přeměnu na samostatný kontingent. Menšina mužů dostala práci u policie a jejich vůdcům, jako byli Namdar Khan a Amir Khan, nabídla koalice spolu s pozemky i rentu nebo pozici Nawábů – místních vládců.[10]
Odkazy
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Pindari na anglické Wikipedii.
- ↑ a b c d Pindari: Indian History, Encyclopaedia Britannica
- ↑ a b c Randolf Cooper. The Anglo-Maratha Campaigns and the Contest for India: The Struggle for Control of the South Asian Military Economy. [s.l.]: Cambridge University Press, 2003. Dostupné online. ISBN 978-0-521-82444-6. S. 32–34, 94–95, 303–305. (anglicky)
- ↑ Pindari [online]. [cit. 2016-07-30]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ Martine van Woerkens. The Strangled Traveler: Colonial Imaginings and the Thugs of India. [s.l.]: University of Chicago Press, 2002. Dostupné online. ISBN 978-0-226-85085-6. S. 24–35, 43. (anglicky)
- ↑ David N. Lorenzen. Who Invented Hinduism: Essays on Religion in History. [s.l.]: Yoda Press, 2006. Dostupné online. ISBN 978-81-902272-6-1. S. 56–57. (anglicky)
- ↑ Edward Thompson. The Making of the Indian Princes. [s.l.]: Taylor & Francis, 2017. Dostupné online. ISBN 978-1-351-96604-7. S. 208–217, 219–221. (anglicky)
- ↑ a b Tanuja Kothiyal. Nomadic Narratives: A History of Mobility and Identity in the Great Indian Desert. [s.l.]: Cambridge University Press, 2016. Dostupné online. ISBN 978-1-107-08031-7. S. 109–113, 116–120 with footnotes. (anglicky)
- ↑ a b Adolphus William Ward; GEORGE WALTER PROTHERO; STANLEY MORDAUNT LEATHES. The Cambridge Modern History: The growth of nationalities. [s.l.]: Cambridge University Press, 1969. Dostupné online. S. 725–727. (anglicky)
- ↑ Edward Thompson. The Making of the Indian Princes. [s.l.]: Taylor & Francis, 2017. Dostupné online. ISBN 978-1-351-96604-7. S. 179–180, 218–223. (anglicky)
- ↑ HARDY, Thomas. The Muslims of British India. [s.l.]: Cambridge University Press, 1972. Dostupné online. ISBN 978-0-521-09783-3. S. 34–39, 51–52. (anglicky)
Literatura
- Randolf Cooper, 2003. The Anglo-Maratha Campaigns and the Contest for India: The Struggle for Control of the South Asian Military Economy. [s.l.]: Cambridge University Press. Dostupné online. ISBN 978-0-521-82444-6. (anglicky)
- Richard M. Eaton, 2005. A Social History of the Deccan, 1300-1761: Eight Indian Lives. [s.l.]: Cambridge University Press. Dostupné online. ISBN 978-0-521-25484-7. (anglicky)
- John Richards, 1995. The Mughal Empire. [s.l.]: Cambridge University Press. Dostupné online. ISBN 978-0-511-58406-0. (anglicky)
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Pindariové na Wikimedia Commons
- Pindari Society and the Establishment of British Paramountcy in India
- Pindari in The tribes and castes of the central provinces of India, Volume 1, by R.V. Russell, R.B.H. Lai
Média použitá na této stránce
Autor: Calvinkrishy, Licence: CC BY-SA 2.5
Vidyasankara temple, Sringeri.
The villagers burning themselves to avoid Pindaris, 1815.