Rudolf Deyl starší
Rudolf Deyl starší | |
---|---|
![]() herec Rudolf Deyl starší | |
Narození | 6. dubna 1876 Praha-Staré Město ![]() |
Úmrtí | 16. dubna 1972 (ve věku 96 let) Praha ![]() |
Místo pohřbení | Vyšehradský hřbitov [1] |
Děti | Rudolf Deyl mladší syn Eva Deylová – Skálová dcera |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1f/Praha%2C_Stare_Mesto_-_Anenska_3_%28Rudolf_Deyl_starsi%2C_busta%29.jpg/220px-Praha%2C_Stare_Mesto_-_Anenska_3_%28Rudolf_Deyl_starsi%2C_busta%29.jpg)
Rudolf Deyl[2] starší, křtěný Rudolf Jan, původní příjmení Dejl[3][4] (6. dubna 1876 Praha-Staré Město[4] – 16. dubna 1972 Praha), byl český herec, dramatik, autor memoárové literatury, divadelní pedagog, manžel herečky Otylie Spurné[5], otec českého herce Rudolfa Deyla mladšího a herečky Evy Deylové.
Život
Pocházel z rodiny pražského podnikatele Václava Deyla (* 1842) a jeho první manželky Kateřiny, rozené Jakoubkové (1845–1876). Otec byl vyučený jirchář a své řemeslo postupně rozšiřoval přes výrobu rukavic, až vlastnil kožedělnou továrnu. Václav Deyl měl s první manželkou syny Františka (1874–1874), Emiliana (1868), Miroslava (1869) a Rudolfa a dcery Marii (1870–1871), Annu (1871). S druhou manželkou Annou Sojkovou, dceru Marii provd. Kafkovou (1880)
Své první herecké zkušenosti získal u tehdejších kočovných hereckých společností. Od roku 1895 hrál u O. Červíčka, následně u V. Suka a P. Švandy.[6] Od roku 1897 studoval herectví ve Vídni na Ottově herecké akademii. Po absolutoriu školy působil krátce do roku 1902 v Zemském divadle v Lublani a současně hostoval v Královském zemském divadle v Záhřebu. V letech 1902 až 1905 přesídlil do Plzně, kde pod vedením Vendelína Budila získal další herecké zkušenosti. Odtud pak přešel do pražského Národního divadla, kde setrval až do roku 1942, kdy odešel do důchodu, avšak v ND i nadále hostoval.
V letech 1928 až 1935 byl profesorem na dramatickém oddělení pražské konzervatoře. V období 1922 až 1934 stál v čele Ústřední jednoty českého herectva jako její předseda.
Byl také literárně činný, vedle románu z divadelního prostředí Kruhy na vodě (1940) napsal několik divadelních her (Hledali tatínka, 1894; Po bouři, 1896; Odříkaného chleba největší kus, 1942; Domečky z karet, 1948) a memoárové knihy Jak jsem je znal (1937), Sláva – tráva (1938), Milován a nenáviděn (monografie o V. Budilovi, 1941), Humor plátěného světa (1942), Opona spadla (1946), Divadelní všehochuť (1948), Vojan zblízka (monografie, 1953), biografii svého přítele z mládí Písničkář Karel Hašler (monografie, 1968), O čem vím já (monografie o J. Kvapilovi, 1971). Publikoval v deníku Lidové noviny (1929–1938) a měsíčníku Panorama (1929–1930), posmrtně (1973) vyšla jeho próza pro mládež Kluk z Františku.[7]
Svého syna herce Rudolfa Deyla mladšího přežil o pět let a zemřel ve vysokém věku 96 let. Byl znám jako velký příznivec a obdivovatel dostihového sportu a stal se pravidelným návštěvníkem pražského dostihového závodiště ve Velké Chuchli. Na jeho památku byl první z jarních dostihů v Chuchli nazván Memoriál Rudolfa Deyla [8].
Od dcery Evy Deylové-Skálové (1910-1987), měl vnuka Marcela Deyla (1935), a od něho pak pravnuka Daniela Deyla (1965). Od syna, měl vnučku Libuši Deylovou provd. Boháčkovou.
Je po něm pojmenována ulice v Praze.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7e/Rudolf_Deyl.jpg/220px-Rudolf_Deyl.jpg)
Ocenění
Televize
- 1966 Sedm koní a vavříny (TV film) – role: návštěvník dostihů otec
Odkazy
Reference
- ↑ hrob herce Rudolfa Deyla st. na vyšehradském hřbitově v Praze. 212.47.2.130 [online]. [cit. 2019-03-24]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2019-03-24.
- ↑ Dne 6. 6. 1950 úřední změna příjmení z Dejl na Deyl
- ↑ Dne 6. 6. 1950 úřední změna příjmení z Dejl na Deyl
- ↑ a b Matriční záznam o narození a křtu farnosti při kostele sv. Haštala na pražském Starém Městě
- ↑ Česká divadelní encyklopedie:[1]
- ↑ Kolektiv autorů: Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha, 1988, str. 73
- ↑ Lexikon české literatury : osobnosti, díla, instituce 1, s. 542.
- ↑ Kolektiv autorů: Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha, 1988, str. 74
Literatura
- B. Bezouška, V. Pivcová, J. Švehla: Thespidova kára Jana Pivce, Odeon, Praha, 1985, str. 12, 55–6, 59, 64, 81, 117, 155, 178–9, 203–4, 219, 250, 274, 278, 281, 298, 320
- František Černý: Měnivá tvář divadla aneb Dvě století s pražskými herci, Mladá fronta, Praha, 1978, str. 69, 110, 217, 236–8, 251, 299
- Česká divadla : encyklopedie divadelních souborů. Praha : Divadelní ústav, 2000. 615 s. ISBN 80-7008-107-4. S. 75, 95, 322, 323, 466, 482, 505, 545.
- FIKEJZ, Miloš. Český film : herci a herečky. I. díl : A–K. 1. vydání (dotisk). Praha : Libri, 2009. 750 s. ISBN 978-80-7277-332-9. S. 191–193.
- FORST, Vladimír, a kol. Lexikon české literatury : osobnosti, díla, instituce. 1. A–G. Praha: Academia, 1985. 900 s. ISBN 80-200-0797-0. S. 541–542.
- Joža Götzová: Profily českých herců, vyd. S. V. U. Mánes, Praha, nedat. (okolo 1931), str. 33–4, obr. 32–4
- Karel Höger: Z hercova zápisníku, Melantrich, Praha, 1979, str. 298, 352, 384–7, 391, 412, 427, 433, 437
- Kolektiv autorů: Dějiny českého divadla/IV., Academia, Praha, 1983, str. 18, 21–2, 63, 74, 112, 122, 124, 127–7, 359, 461, 463, 498, 590, 597, 603–4, 609, 611–2, 624, 646, 668
- Kolektiv autorů: Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha, 1988, str. 73–4
- Stanislav Motl: Mraky nad Barrandovem, vyd. Rybka Publishers, 2006, str. 16, 97, 99, 125, 127, 213, ISBN 80-86182-51-7
- Osobnosti – Česko : Ottův slovník. Praha: Ottovo nakladatelství, 2008. 823 s. ISBN 978-80-7360-796-8. S. 120.
- Olga Spalová: Sága rodu Budilova, Odeon, Praha, 1978, str. 8, 48, 89, 151, 197, 230, 238–9, 242–4, 248–9, 251, 256, 258, 267–8, 284, 295–6, 299, 318, 328, 330–332, 342, 354, 357
- TOMEŠ, Josef, a kol. Český biografický slovník XX. století : I. díl : A–J. Praha ; Litomyšl: Paseka ; Petr Meissner, 1999. 634 s. ISBN 80-7185-245-7. S. 233.
- Marie Valtrová: Kronika rodu Hrušínských, Odeon, Praha, 1994, str. 31–3, 52, 386, ISBN 80-207-0485-X
- VODÁK, Jindřich: Tváře českých herců : od Josefa Jiřího Kolára k Vlastovi Burianovi. Praha : Orbis, 1967. 250 s. S. 174–177.
- VOŠAHLÍKOVÁ, Pavla, a kol. Biografický slovník českých zemí : 12. sešit : D–Die. Praha: Libri, 2009. 105–215 s. ISBN 978-80-7277-415-9. S. 191–192.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Rudolf Deyl starší na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Rudolf Deyl starší
- Rudolf Deyl starší v Lexikonu české literatury v Digitální knihovně Akademie věd ČR
- Rudolf Deyl starší v souborném katalogu Akademie věd ČR
- Rudolf Deyl starší v databázi Archivu Národního divadla
- Rudolf Deyl starší v Česko-Slovenské filmové databázi
- Rudolf Deyl starší ve Filmové databázi
- Rudolf Deyl starší na Kinoboxu
- Rudolf Deyl starší v Internet Movie Database (anglicky)
- Rudolf Deyl starší v Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století Archivováno 27. 7. 2013 na Wayback Machine.
- Soupis pražských domovských příslušníků 1830-1910, Deyl Wenzl 1842 (otec Rudolfa Deyla st.)
Média použitá na této stránce
Autor: Dragovit (of the collage), Licence: CC BY-SA 4.0
Both national flags of Austro-Hungary, the collage of flags of the Cisleithania (Habsburg Monarchy) and the Transleithania (Kingdom of Hungary)
Vlajka České republiky. Podoba státní vlajky České republiky je definována zákonem České národní rady č. 3/1993 Sb., o státních symbolech České republiky, přijatým 17. prosince 1992 a který nabyl účinnosti 1. ledna 1993, kdy rozdělením České a Slovenské Federativní republiky vznikla samostatná Česká republika. Vlajka je popsána v § 4 takto: „Státní vlajka České republiky se skládá z horního pruhu bílého a dolního pruhu červeného, mezi něž je vsunut žerďový modrý klín do poloviny délky vlajky. Poměr šířky k její délce je 2 : 3.“
Autor: Štefan Malatinec , Licence: CC BY-SA 3.0
Praha, Staré město - Anenská ulice 3 (busta Rudolfa Deyla staršího)
Autor: Neznámý , Licence: CC BY-SA 4.0
Album representantů všech oborů veřejného života československého - 1927 - Bedřich Bendelmayer
Hrob herců Rudolfů Deylů na Vyšehradském hřbitově