Seznam knížat z vůle českých králů
Tato stránka obsahuje seznam knížat a knížecích rodů, které získaly svůj titul z pravomoci některého z českých králů.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f4/Karl_I_v_Liechtenstein.jpg/220px-Karl_I_v_Liechtenstein.jpg)
Úvod
Knížecí titul byl prvním titulem vyšší šlechty, který se v Českých zemích vydělil z jednotného panského stavu. Původně náležel jen příslušníkům panujících či dříve panujících dynastií, např. Přemyslovcům či slezským knížatům z rodu Piastovců. Od dob Karla IV. jej získávali výjimečně také někteří přední duchovní hodnostáři království. Prvním nově povýšeným světským knížetem z pravomoci českého krále, konkrétně Jana Lucemburského, byl roku 1318 Mikuláš II. Opavský, z nelegitimní větve Přemyslovců. Jeho titul byl spojen se zřízením Opavského vévodství (knížectví) z části Moravy. Světské knížecí hodnosti v období středověku se většinou vázaly na nějaké konkrétní knížectví, nejčastěji ve Slezsku. Až do roku 1627 a do vydání Obnoveného zřízení zemského neměly stavovské orgány Českého království a jeho vedlejších zemí za povinnost přiznávat jakékoli jiné tituly než ty udělené z pravomoci českého panovníka. Po roce 1627 byly v Čechách uznávány také tituly udělené panovníky Svaté říše římské, včetně titulů knížecích. Přesto si mnoho rodů usazených v Čechách požádalo o vydání zvláštního českého titulu. V případě titulů knížecích někdy udělení hodnosti české dokonce předcházelo říšskou. Nové tituly již většinou nebyly vázány na nějaké knížectví v rámci zemí Koruny české a panství knížat v Českých zemích se svým statusem nelišila od panství ostatní členů panského stavu. Přesto i nadále existovaly nepočetné výjimky (Albrecht z Valdštejna, Eggenberkové). Zdaleka ne všechna knížata, která byla v Čechách usazená a vlastnila zde inkolát, měla také udělený český knížecí titul. Díky platnosti říšských titulů na českém území se bez výslovně českého titulu obešla. V jednotlivých zemích habsburské monarchie vydávaly šlechtické diplomy (tedy i knížecí) příslušné zemské kanceláře a obdobně říšské tituly, resp. jejich diplomy, byly expedovány z kanceláře říšské. V roce 1749 Marie Terezie nechala sloučit českou a rakouskou dvorskou kancelář a v důsledku toho začaly být udílené od roku 1753 šlechtické tituly platné jak v Českých, tak v Rakouských dědičných zemích. Knížecí titul ovšem představoval výjimku, protože jej v podstatě nebylo možné udělit z pravomoci rakouského arcivévody, který byl oficiálně rakouským leníkem a jehož práva byla vymezena privilegiem maius.[1] To, že v raném nověku byla hodnost rakouského panovníka a římského císaře téměř vždy v jedněch rukou, na věci nic neměnilo. Navíc si řada rodů požádala o udělení výslovně českého knížecího titulu, což bylo v diplomu také zmíněno, i když titul samozřejmě platil jak v Českých, tak v Rakouských zemích. I po roce 1749/1753 tak přetrvával český knížecí titul. V dobách Marie Terezie existovala navíc zavedená praxe, podložená i právní úpravou, podle které nesměli poddaní habsburského panovníka požádat o říšský šlechtický titul, dokud neobdrželi titul stejné výše z rukou panovníka dědičných zemí a diplom z jejich spojené kanceláře.[2] Poslední výslovně české šlechtické diplomy byly vydány počátkem 19. století, poslední knížecí diplom pak roku 1808. Od roku 1806 byla v monarchii zřízená jednotná knížecí hodnost Rakouského císařství a knížata, povýšená v průběhu 19. století, již proto obdržela rakouský knížecí titul. Nižší šlechtické hodnosti pro celé Rakouské císařství vznikly teprve v roce 1812.[1] České království se lišilo od Svaté říše římské i od pozdějšího Rakouského císařství v tom, že Obnovená zřízení stanovovala přednost vévodů před knížaty. Tato přednost se projevovala v praxi při pořadí zemských stavů např. na zemském sněmu či soudu, v úřadech nebo při korunovacích českých králů.[3] V oblasti titulatury ale vévodský titul stál za titulem říšského knížete (nikoli ale knížete českého), protože tituly vydané císařem jako „hlavy západního křesťanstva“ měly mnohem vyšší prestiž než tituly jakéhokoli jiného evropského vládce.[1] Zvláštní českou přednost vévodů před knížaty ukončil s konečnou platností až dvorský řád z roku 1873, podle kterého se i na půdě Českého království řadí knížata i vévodové jen podle stáří titulu (lhostejno zda knížecího či vévodského) a podle toho, zdali někdy patřila k říšským knížatům. Přednost vévodů před knížaty, od zřízení Rakouského císařství také v Čechách již fakticky neuznávaná, tak zanikla docela.
Česká knížata a knížectví před bitvou na Bílé hoře
V raném středověku byly celé Čechy knížectvím. Knížecí titul nenáležel jen českému panovníkovi, ale také jeho příbuzným z přemyslovského rodu. Již tehdy došlo ke zřízení údělných knížectví na Moravě s centry v Olomouci, Brně a Znojmě. Konkrétně rozhodl poprvé o zřízení údělů kníže Břetislav a to, podle kronikáře Kosmy, na smrtelné posteli.[4] Dokud však český panovník nezískal královskou hodnost, musel se omezit na zřizování údělných knížectví rodovým knížatům, sám povyšovat do knížecího stavu nemohl.
Zcela výjimečně se knížecí úděly nacházely i ve vlastních Čechách. Před smrtí Břetislava I. držel jeho nejstarší syn Spytihněv údělné knížectví na Žatecku,[5] v závěru 12. století ve východních Čechách získali svůj dědičný úděl také Děpoltici, vedlejší větev Přemyslovců.[6] Svého druhu údělem bylo krátce také Budyšínsko. Václav I. užíval za života otce Přemysla Otakara I. vedle titulu „mladší král“ rovněž titul vévoda budyšínský. Budyšínsko, s centrem na hradě v Budyšíně, se teprve v 15. století sloučilo spolu se Zhořeleckem do Hornolužického markrabství.
Roku 1318 (3. července) povýšil Jan Lucemburský Mikuláše II. Opavského na knížete a zčásti Moravy pro něj zřídil knížectví, ačkoli Mikuláš se jako vévoda (Dux) tituloval svévolně již od počátku 80. let 13. století.[7] Zajímavý je kolísavý titul Mikulášovy Opavské země, protože zatímco v lenní listině Jana Lucemburského se mluví jen o vévodství, pak ve zlaté bule Karla IV. z roku 1348 se hovoří o „vévodství neboli knížectví“ (Ducatum sive Principatum).[8] Opavsko se navíc později rozdělilo na (vlastní) Opavské vévodství a na vévodství Krnovské a Hlubčické. Od 7. dubna 1348 tvořilo Opavsko přímé léno České koruny rovnocenné s Moravským markrabstvím i olomouckým biskupstvím.[9] V jeho držení se vedle Opavských Přemyslovců vystřídali také knížata Viktorin Minstrberský, Jánoš Korvín a Zikmund Jagellonský.
Během vlády Jana Lucemburského a Karla IV. došlo postupně k inkorporaci Slezska do Českého státu. V rozděleném Slezsku vládla knížata z rodu Piastovců, která se stala vazaly České koruny. Piastovci o některá knížectví v průběhu času přišli a poslední piastovská větev, panující v Lehnicku, Břežsku a Volovsku vymírá po meči roku 1675.[10] V jednotlivých slezských knížectvích se v průběhu času ujímali vlády i panovníci z dalších panujících dynastií, kteří se v jejich držbě střídali jako čeští leníci a polonezávislí panovníci. V některých případech mohli některé ze slezských knížectví držet jako osobní majetek i příbuzní aktuálního českého krále. Slezská knížectví ovládali ve středověku či raném novověku např. Gábor Bethlen (Opolsko a Ratibořsko), polští Vasovci (Opolsko a Ratibořsko), Prokop Lucemburský (Svídnicko a Javorsko),[11] Hohenzollernové (Krnovsko, Krosensko, bez plných knížecích práv také krátce také Opolsko s Ratibořskem a rovněž s Bytomskem, které ale v té době již „pokleslo“ jen na stavovské panství),[12] Isabela Jagellonská a Jan Zikmund Zápolský (Opolsko a Ratibořsko),[13] Jan Olbracht (Hlohovsko), Zikmund Jagellonský (Hlohovsko, Opavsko), Opavští Přemyslovci (Ratibořsko), korunní princ Ferdinand Habsburský (Svídnicko a Javorsko),[14] Württemberkové (Olešnicko), Jakub Ludvík Sobieski (Olavsko) či Lotrinští (Těšínsko). Tak jako v případě moravského Opavska i ve Slezsku kolísá již v dobových pramenech terminologie mezi knížectvím a vévodstvím. Nacházelo-li se slezské knížectví v přímém majetku Koruny, vždy se hovořilo o dědičném knížectví (Erbfürstentum). Až do počátku 17. století nezískal žádný slezský kníže svůj titul od českého krále, i když knížecí tituly slezských knížat byli v Českých zemích chápány jako domácí a uznávány. Jejich uznání bylo však s tou výhradou, že knížecí titul nedával svému nositeli přednost před panským stavem v Českém království – ústřední zemi korunního svazku.
V roce 1377 udělil Karel IV. svému nejmladšímu synovi Janu Zhořeleckému z pravomoci českého krále nově zřízené Zhořelecké vévodství. Kromě východní části pozdější Horní Lužice – vlastního Zhořelecka, zahrnovalo vévodství také úzký pruh na východě Dolní Lužice kolem Žárů a Gubína a tzv. Novou Marku ve východním Braniborsku (v okolí města Gorzów Wielkopolski). Vévodství zaniklo již s Janovou smrtí roku 1396.[15]
První slezská knížata, která nevzešla z panující dynastie, byli synové krále Jiřího z Poděbrad. Protože se narodili ještě před královským zvolením a korunovací svého otce, nenáleželo jim privilegium příslušnosti k panujícímu rodu ani titul českých královských princů. Jiří z Poděbrad zajistil svým synům Viktorinovi (31. července 1459 v Brně)[16] a Hynkovi s Jindřichem (7. prosince 1462 v Korneuburgu) titul říšských knížat z Minstrberka, který jim udělil císař Fridrich III.[17] Císař v obou listinách povyšuje Minstrbersko na „pravé knížectví a vévodství“ a Kladsko na „pravé hrabství“. K povýšení dříve piastovského knížectví tedy došlo z rukou císaře (Minstrbersko se tak stalo jediným říšským knížectvím ve Slezsku), vlastnická práva na Minsterbersko však svým synům udělil až král Jiří listinou z 16. prosince 1465.[18] Minstrberští Poděbradové posléze na Moravě získali vládu v Opavsku (jen zástavou v l. 1465–1485) a ve Slezsku v Olešnicku (1495–1647).[19] Rod Poděbradů definitivně ztratil Minstrbersko roku 1569 a jako knížata/vévodové v Olešnici vymřel po meči v roce 1647, načež Olešnicko sňatkem přešlo na sekundogenituru rodu Württemberků.[20]
Poněkud zvláštní postavení měl v Čechách v 1. polovině 16. století Arnošt Bavorský, nejmladší syn vévody Albrechta IV., který jako duchovní kníže (nepatřil k duchovnímu stavu, ale stal se administrátorem v biskupstvích Pasov a Salcburk), získal v roce 1549 v zástavu Kladsko a byl mu potvrzen i titul hraběte kladského. Patřil tak v l. 1549–1560 k české stavovské obci a usiloval v zemi i o prosazení svého knížecího stavu a vévodského titulu.
Česká knížectví po bitvě na Bílé hoře
Držba takovýchto knížectví či vévodství, dávali jeho držiteli jistá svrchovaná téměř vladařská práva jako např. soudní pravomoc nad poddanými, vlastní lenní šlechtu a lenní soud, lovecké právo, školský a církevní patronát, právo potvrzovat notáře a univerzitní diplomy i právo razit vlastní mince. Albrecht z Valdštejna dokonce ve Frýdlantském vévodství plánoval v Jičíně založit univerzitu a Krumlovské vévodství zase mělo až do počátku 20. století vlastní ozbrojenou gardu i s dělostřelectvem, i když v pozdějším období jen se symbolickým významem. V případě vévodství byla jeho držba spojená s dědičným vévodským titulem, který však náležel vždy jen hlavě rodu, zatímco ostatní byli knížaty, princi či hrabaty. Některá knížectví či vévodství mohla být navíc výslovně spjatá s udělením českého knížecího titulu.
Čechy a Morava
Znak knížectví | Název a knížecí rod/y | Datum zřízení | Jméno prvního vládce | Rok zániku | Poznámky |
---|---|---|---|---|---|
![]() | Frýdlantské knížectví/vévodství | 1624 (12. března) - knížectví 1627 (4. ledna) - vévodství[21] | kníže Albrecht z Valdštejna | 1634[22] |
|
![]() | Krumlovské vévodství | 1628 (15. dubna) - Eggenbergové[24] 1723 (25. září) - Schwarzenbergové[25] | Znakové privilegium (to jest právo včlenit znak vévodství do rodového erbu) bylo uděleno jen Eggenbergům. | ||
![]() | Knížectví Lichtenštejn | 1633 (12. září)[27] | kníže Gundakar z Lichtenštejna | 1647[28] |
|
Roudnické vévodství | 1786 (3. května)[29] | kníže Josef František z Lobkowicz | 1918 | Vévodství nemělo uděleno znak a také jeho držba nezměnila erb Lobkowiczů | |
![]() | Zákupské vévodství (Zákupští/von Reichstadt) | 1817 (4. prosince)[30] (diplom 22. července 1818) | princ Napoleon František Josef Bonaparte | 1832[31] |
|
Slezsko
Znak knížectví | Název a knížecí rod/y | Datum udělení | Jméno prvního vládce z řad „nových“ knížat | Konec vlády | Poznámky |
---|---|---|---|---|---|
![]() | Opavské vévodství (Lichtenštejnové) | 1614 (4. ledna)[32] | kníže Karel z Lichtenštejna | 1918 | |
![]() | Krnovské vévodství (Lichtenštejnové) | 1622 (15. března)[34] | kníže Karel z Lichtenštejna | 1918 |
|
![]() | Zaháňské vévodství (Albrecht z Valdštejna; Lobkowiczové) | 1628 (16. února) - Albrecht z Valdštejna[21] 1646 (12. října) |
|
|
|
![]() | Minstrberské vévodství (Auerspergové) | 1654 (30. července)[36] | kníže Jan Weikhardt z Auerspergu | 1791[36] | Po prodeji vévodství Pruskému státu bylo 11. listopadu 1791 pro hlavní větev Auerspergů v Kraňsku povýšeno na vévodství rodové hrabství Gotschee (dnes Kočevje ve Slovinsku)[36] |
![]() | Bílské knížectví/vévodství (Sułkowští) | 1752 (19. března) - knížectví 1754 (2. listopadu) - vévodství[37] | kníže Alexandr Josef Sułkowski | 1918 |
|
Seznam českých knížecích rodů
Metodika výběru
V následujícím seznamu jsou uvedená knížata, která svůj titul obdržela v průběhu novověku z pravomoci českého krále a jejíž knížecí diplom byl vydán prostřednictvím české (či mimo jiné české) kanceláře. Jmenovitě jsou v seznamu zahrnuta:
- Knížata, která obdržela svůj titul před rokem 1749 (sloučení dvorských kanceláří, viz úvod) z pravomoci českého krále a jejich knížecí diplom byl vydán Českou dvorskou kanceláří
- Knížata, která obdržela po roce 1749 svůj diplom ze spojené Česko-rakouské dvorské kanceláře, ale nechala si svůj titul výslovně udělit jako český. Takováto knížata jsou v seznamu bez ohledu na to, jestli v Českém království vlastnila statky
- Knížata, která po roce 1749 obdržela svůj diplom ze spojené Česko-rakouské dvorské kanceláře bez výslovného udělení z pravomoci českého krále, ale která v království měla statky a inkolát
Seznam naopak nezahrnuje následující knížata:
- Knížata, která byla v zemích Koruny české osedlá a vlastnila zemský inkolát, ale byla povýšena pouze do stavu říšských knížat (např. Lambergové či Trautsonové).
- Knížata s cizími knížecími tituly, které nebyly v habsburské monarchii vůbec platné, která ale byla v Českých zemích alespoň částečně usazena a vlastnila tu statky (např. neapolská knížata Dentice di Frasso nebo pruští Blücherové z Wahlstattu)
- Knížata Rakouského císařství usazená v Českých zemích (např. Collaltové)Související informace naleznete také v článcích Seznam světských říšských knížat a knížectví, Seznam titulárních říšských knížat a Seznam knížecích nobilitací Rakouského císařství.
Vysvětlivky
- Primogenitura – titul dědičný vždy pro prvorozeného syna, není-li uvedeno jinak, až po smrti otce
- Pro veškeré potomky – tj. dcery mužských členů rodu dědí otcův stav a jména, jejich děti však již patří do rodu otce, nikoli matky, také omezeno na potomky manželské
- Ž – žijící rod
- MK – rod zasedal mezi mediatizovanými knížaty
- OK – rod zase mezi ostatními knížaty
- Hochgeboren – Vysokorodý či Vysoce urozený
- Hoch- und Wohlgeboren – Vysoce urozený či Vysoko- a Blahorodý (považováno za nižší než Hochgeboren)
- Dein Lieb – "Tvoje Láska" – kurtoazní oslovení ze strany výše a stejně postavených osob, až do první třetiny 17. století převažovalo v české i německé komunikaci tykání[38]
- Oheim – doslova strýc sňatkem (manžel pokrevní tety, též strýc jure uxoris), panovník takto mohl zdvořile oslovovat vysokou šlechtu
- Durchlaucht – Jasnost
Seznam
Knížecí erb | Datum nobilitace | Knížecí rod (knížecí titul) a jméno prvního knížete | Typ udělení titulu | Datum vymření rodu po meči či vyhasnutí knížecího titulu | Dědičné členství v panské sněmovně říšské rady (v závorce korunní země, za níž kníže zasedal) | Poznámky |
---|---|---|---|---|---|---|
České knížecí tituly | ||||||
![]() | 1549 (8. srpna)[39] | Pro veškeré potomky | 1572[40] | ne |
| |
![]() | 1608 (21. srpna) (diplom 20. prosince)[43] | primogeniturně | 1712[44] | ne |
| |
![]() | 1623 (30. dubna)[48] |
| pro veškeré potomky | 1717[49] | ne | |
![]() | 1624 (12. března) - kníže 1625 (13. června) - vévoda[21] |
|
| 1634[22] | ne |
|
1624 (23. září)[50] | pro veškeré potomky[51] | Ž | MK (18. dubna 1861 roudnická větev; 15. prosince 1883 mělnická větev[52] (Čechy – obě větve)[53] |
| ||
1629 (8. listopadu)[61] |
| viz poznámky | 1864[62] | MK (18. dubna 1861), přijetí odmítnuto |
| |
![]() | 1637 (16. ledna)[63] |
| ad personam | 1658 | ne | Morganatická manželka knížete Jindřicha Václava Minstrbersko-Olešnického[64] |
![]() | 1650 (8. října) |
| primogeniturně | 1757[65] | ne | 20. února 1672 titul potvrzen dědici: Ottaviovu synovci Aeneáši Silviovi.[66] |
![]() | 1685 (22. září)[67] |
| primogeniturně | 1690[68] | ne |
|
![]() | 1689 (10. března)[69] |
| primogeniturně | 1703[70] | ne |
|
![]() | 1746 (31. srpna)[72] |
| pro veškeré potomky | 1942[73] | MK (14. června 1907) (Čechy)[74] |
|
![]() | 1746 (5. prosince)[72] |
| pro veškeré potomky | Ž | MK (18. dubna 1861, hlubocká větev;[75] 20. září 1879 orlická větev (Čechy – obě větve)[76] |
|
![]() | 1746 (22. prosince)[72] |
| primogeniturně | Ž | OK (18. dubna 1861)[78] (Čechy)[53] | S predikátem Hoch- und Wohlgeboren[79] a od 20. července (písemně vyhlášeno 26.) 1905 s predikátem Durchlaucht[78] |
Česko-rakouské knížecí tituly (de iure až od r. 1753) | ||||||
![]() | 1752 (18. března)[80] |
| primogeniturně (od 2. listopadu 1754 i pro sourozence prvního knížete veškeré potomky této první generace)[80] | Ž[81] | ne |
|
![]() | 1763 (20. prosince)[84] | primogeniturně | Ž[85] | MK (18. dubna 1861)[86] (Čechy)[53] |
| |
![]() | 1763 (24. prosince)[87] | primogeniturně | Ž | MK (18. dubna 1861)[88] (Čechy)[53] |
| |
![]() | 1763 (28. prosince)[89] | primogeniturně | 1914[90] | ne |
| |
![]() | 1765 (13. listopadu)[93] | primogeniturně | Ž | MK (18. dubna 1861)[94] (Štýrsko)[53] |
| |
![]() | 1765 (10. prosince)[95] |
| primogeniturně | 1813[96] | ne |
|
![]() | 1767 (27. ledna)[97] | primogeniturně | Ž | OK (18. dubna 1861)[98] (Čechy)[53] |
| |
![]() | 1769 (1. srpna)[99] |
| primogeniturně | Ž | OK (18. dubna 1861)[100] (Štýrsko)[53] |
|
![]() | 1776 (27. června)[102] |
| primogeniturně | 1848[103] | ne | |
![]() | 1783 (1. července)[104] |
| pro veškeré potomky | Ž | ne | |
![]() | 1783 (24. července)[106] |
| primogeniturně | 1851[107] | ne | |
1784 (6. května)[108] |
| primogeniturně | 1841[109] | ne | ||
![]() | 1805 (10. dubna)[110] |
| primogeniturně | Ž | MK (18. dubna 1861)[111] (Čechy)[53] | |
![]() | 1806 (14. prosince) (diplom 27. února 1807)[112] |
| primogeniturně | Ž | ne |
|
![]() | 1807 (26. prosince)[113] |
| primogeniturně | 1935[114] | ne |
|
![]() | 1808 (27. listopadu)[115] |
| pro veškeré potomky | 1846[116] | ne |
Duchovní knížectví a knížata
Knížectví
Znak knížectví a znak duchovní instituce | Název knížectví a instituce | Datum zřízení | Jméno prvního vládce | Datum zániku | Poznámky |
---|---|---|---|---|---|
1290 (23. června) | Tomáš II. Zaremba | 1810/1918 | Knížectví získáno biskupstvím díky závěti Jindřicha IV. Spravedlivého | ||
| 1348 (7. dubna)[9] | Jan VII. Volek | 1869/1918 |
| |
| 1368 | Přeclav z Pohořelé | 1810 | ||
1682 (4. listopadu) | Jan Kašpar z Ampringenu | 1684 | Povýšeno ze stavovského panství (status minor), knížecí hodnost je ad personam pro velmistra Ampringena, pak knížectví (vévodství) zaniklo |
Knížata
Znak duchovní instituce | Název duchovní instituce | Udělení knížecího titulu | Jméno prvního knížete | Datum zániku instituce či vyhasnutí knížecího titulu | Poznámky |
---|---|---|---|---|---|
![]() | Kolegiátní kapitula sv. Petra a Pavla na Vyšehradě (probošt) | konec 13. století | ? | husitské války | S papežskou exempcí (nezávislostí na biskupech), vyjádřenou právem proboštů nosit biskupskou mitru po potok Botič[121] |
![]() | Pražské arcibiskupství | 1348 (obnoveno 15. června 1603) | Zbyněk Berka z Dubé (1603) | 1918 | |
![]() | Klášter svatého Jiří (abatyše) | 1348 (1. května)[122] – viz poznámky | Anežka (z Vřešťova)[123] | 1782 |
|
![]() | Olomoucké biskupství | 1588 (10. října) | Stanislav II. Pavlovský | 1918 | Fakticky obnovení privilegia z r. 1348 |
![]() | Novoměstský ústav šlechtičen u sv. Andělů v Praze (abatyše) | 1706 (23. září)[133] | hraběnka Maria z Berlepsch, kněžna-abatyše | 1755[134] |
|
Postavení českých knížecích rodů, ceremoniální konflikty
V období raného novověku i 19. století se velmi dbalo na postavení každého jedince ve společnosti, které mělo odpovídat „přirozenému řádu“. Protože toto postavení většinou nešlo přesně určit, vedlo to k řadě sporů o přednost, neboť nepsanou povinností každého bylo své postavení nejen zachovávat, ale též bránit. Obtížnost určení přesného místa ve společnosti pro každého člověka byla odvislá od toho, že jedinec hrál více sociálních rolí a také často držel více funkcí a titulů ve více hierarchických systémech. Tento rozpor se alespoň zčásti dařilo řešit tak, že stejné osobě náleželo jiné postavení v různých úřadech, prostředích, funkcích a zemích. Přísná hierarchizace se týkala všech vrstev i jedinců ve společnosti.
V případě českých knížat bylo jejich postavení do značné míry závislé na tom, zdali byla také knížaty říšskými a na tom v jakém prostředí se zrovna nacházeli. Vždy a za všech okolností záleželo na stáří knížecího titulu. V konkrétních případech dále ovlivňoval postavení každého šlechtice, tj. i knížete, jím zastávaný dvorský či zemský úřad. U českých knížat se rozlišovala působnost českého zemského sněmu a českých úřadů, zejm. soudu, dále půda říšských záležitostí a prostředí císařského dvora. Císař především usiloval o to, aby duchovní knížata měla vždy a všude přednost před knížaty stavu světského,[135] jako to již od středověku platilo na Moravě, kde olomoucký biskup předsedal zemskému sněmu. V Čechách i českých vedlejších zemích měli vévodové přednost před knížaty, garantovanou Obnovením zřízením zemským (čl. 28 ve zřízení pro Čechy z 15. května 1627 a čl. 27 ve zřízení pro Moravu z 10. května 1628).[3] Vévodové a knížata se mezi sebou se řadili podle stáří titulu a nehrálo roli, jestli kníže/vévoda byl navíc ještě knížetem v říši (směrodatné bylo datum udělení titulu platného v Čechách, tj. i titulu říšského, přímo český knížecí titul nutný nebyl). Takto měli tedy na zemském sněmu lehnicko-břežští Piastovci přednost před všemi říšskými knížaty, pokud ti nebyli vévody.[136] Vévodové i knížata měli být řazeni v rámci své skupiny řazeni podle stáří vévodského, resp. knížecího titulu, ovšem ani toto nařízení neplatilo bez výjimky. Před českou korunovací Karla VI. se o přednost během ceremoniálu přel Adam František ze Schwarzenbergu jako vévoda krumlovský s Filipem Hyacintem z Lobkovic jako vévodou zaháňským. Ačkoli Lobkovicové získali vévodský titul o 77 let dříve než Schwarzenbergové, císař rozhodl ve prospěch krumlovského vévody s odůvodněním, že při české korunovaci Ferdinanda III. roku 1627 měl tehdejší krumlovský pán, Jan Oldřich z Eggenbergu přednost před Zdeňkem Popelem z Lobkovic (oba dva byli tehdy ještě „jen“ knížaty) a navíc Vévodství krumlovské leží na rozdíl od Zaháně přímo uvnitř vlastních Čech, tedy mateřské korunní země.[137] Svou roli mohlo sehrát i to, že až do vydání Obnoveného zřízení měli čeští páni vždy přednost před slezskými knížaty, Rožmberkové měli v rámci panského stavu přednost z titulu „vladaře“ a navíc dle zemských desek bylo krumlovské panství tradičně největším panstvím v Čechách.[138] Historik Jiří Hrbek k tomuto sporu poznamenává, že je štěstím, že se korunovace roku 1627 nezúčastnil také Albrecht z Valdštejna (vévoda frýdlantský).[137]
Na jiné, než české zemské půdě (z právního, nikoli geografického hlediska), byla otázka sporů o přednost ještě složitější, protože do ní vstupovalo více hierarchických systémů. U císařského dvora např. neexistovalo přednostní postavení vévodů a říšská knížata měla přednost před ostatními knížaty. V 17. století, přesněji od vydání dvorského řádu z roku 1655,[139] se ale u dvora nijak nerozlišovalo mezi říšskými skutečnými a titulárními knížaty,[140] což přinesl až výnos z roku 1728, rozlišující mezi knížaty s virilním hlasem, hlasem kuriálním a titulárními knížaty, která rozdělil do tří kurií.[141] Řazení knížecích rodů u dvora se vždy dělo dle stáří (říšského) knížecího titulu, pokud některý kníže nezískal zvláštní přednost na základě výkonu úřadu.[142] Na půdě Svaté říše římské, především na říšském sněmu, nehrál roli vévodský titul, ani stáří říšského knížecího titulu, ale jen říšské stavovství a datum získání virilního nebo kuriálního hlasu. Titulární nebo neříšská knížata z pohledu říše právně „neexistovala“. Z hlediska konfliktu různých hierarchických systémů je názorný spor knížat Gundakara z Lichtenštejna s Václavem Eusebiem z Lobkovic v císařské tajné radě, tedy na půdě ústředních vídeňských dvorských úřadů, ke kterému došlo v polovině 50. let 17. století. Lichtenštejn si nárokoval přednost, protože jeho knížecí titul i datum přijetí do tajné rady byly staršího data než u Lobkovice. Lobkovic se bránil tím, že je říšským knížetem vládnoucím (za okněžněné hrabství Störnstein mu náležel od roku 1653/54 virilní hlas na říšském sněmu) a navíc drží v českých zemích vévodství: slezskou Zaháň, zatímco Lichtenštejn je jen titulárním říšským knížetem, dále že Lichtenštejn v Českých zemích drží pouze knížectví kolem Moravského Krumlova (Lobkovic zřejmě nevěděl o jeho zániku v roce 1647). Lichtenštejn ale tyto námitky odmítal s tím, že moravské Knížectví Lichtenštejn je sice jen knížectví, ovšem také alod, zatímco Zaháň je pouhé léno. Navíc přednost vévodů před knížaty se podle Lichtenštejna týkala jen českého zemského sněmu, se kterým on, jako člen moravské stavovské obce nemá vůbec co do činění (přičemž zatajil, že krátce před sporem zdědil rozsáhlý majetek východně od Prahy, mj. Kostelec nad Černými Lesy). Závažnějšími Lichtenštejnovými argumenty byl poukaz na to, že postavení říšského vládnoucího knížete (a z něj plynoucí přednost před knížaty titulárními) se týká jen říše samotné („se kterou on sám nemá co do činění“) a nikoli císařského dvora. Dále pak má význam Lichtenštejnovo upozornění na císařský výnos z 9. února 1649, podle kterého se v tajné radě nerozlišuje mezi říšskými knížaty skutečnými a titulárními. Císař Ferdinand III. se nakonec ve sporu přiklonil na stranu Gundakara z Lichtenštejna a zaručil mu přednostní postavení před Lobkovicem.[143]
Odkazy
Reference
- ↑ a b c SCHWARZENBERG, Karel. České tituly. Rodokmen: časopis pro rodopis, znakosloví a ostatní pomocné vědy historické. 1947, roč. 2, čís. 2, s. 33–36, zde s. 35.
- ↑ ŽUPANIČ, Jan. Nová šlechta rakouského císařství. 1. vyd. Praha: Agentura Pankrác, 2006. 452 s. ISBN 80-86781-08-9. S. 44.
- ↑ a b WINKELBAUER, Fürst und Fürstendiener..., s. 302
- ↑ WIHODA, Martin. Morava v době knížecí: 906-1197. 1. vyd. Praha: Nakladatelství Lidové Noviny, 2010. 467 s. (Česká historie; sv. 21). ISBN 978-80-7106-563-0. S. 5.
- ↑ VANÍČEK, Vratislav. Vratislav II. (I.): první český král: Čechy v době evropského kulturního obratu v 11. století. 1. vyd. Praha: Vyšehrad, 2004. 269 s. (Velké postavy českých dějin; sv. 3). ISBN 80-7021-655-7. S. 42.
- ↑ VANÍČEK, Vratislav, Vratislav II. (I.)..., s. 42
- ↑ ROBERT, Antonín a kol. Slezsko v dějinách českého státu. 1. vyd. Svazek 2. Od pravěku do roku 1490. Praha: Nakladatelství Lidové Noviny, 2012. 2 svazky (708 s.). ISBN 978-80-7422-167-5. S. 244, 245.
- ↑ FICKER, Julius von. Vom Reichsfürstenstande. 1. vyd. Innsbruck: Wagnersche Buchdruckerei, 1861. 424 s. Dostupné online. S. 87. (německy) On-line na wikisorce.
- ↑ a b ČAPKA, František. Dějiny zemí Koruny české v datech. 2. opravené a doplněné. vyd. Praha: Libri, 1998. 820 s. ISBN 80-85983-67-2. S. 156.
- ↑ Rodokmen slezských Piastovců [online]. [cit. 2017-07-13]. Dostupné online.
- ↑ BAUM, Wilhelm. Císař Zikmund: Kostnice, Hus a války proti Turkům. 1. vyd. Praha: Mladá fronta, 1996. 405 s. ISBN 80-204-0543-7. S. 55.
- ↑ FUKALA, Radek. Hohenzollernové v evropské politice 16. století: mezi Ansbachem, Krnovem a Královcem (1523-1603). 1. vyd. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2005. 234 s. (Knižnice Dějin a současnosti; sv. 28). ISBN 80-7106-782-2. S. 69–74, 94.
- ↑ FUKALA, Hohenzollernové v evropské..., s. 91
- ↑ KOLLMANN, Josef. Valdštejn a evropská politika 1625-1630: historie 1. generalátu. 1. vyd. Praha: Akademia, 2001. 452 s. ISBN 80-200-0692-3. S. 167, 418 (pozn. č. 358).
- ↑ BOBKOVÁ, Lenka. 7.4.1348 - ustavení Koruny království českého: český stát Karla IV.. 1. vyd. Praha: Havran, 2006. 163 s. ISBN 80-86515-61-3. S. 97.
- ↑ FELCMAN, Ondřej a kol. Poděbradové: rod českomoravských pánů, kladských hrabat a slezských knížat. 1. vyd. Praha: Nakladatelství Lidové Noviny, 2008. 761 s. (Šlechtické rody Čech, Moravy a Slezska; sv. 6). ISBN 978-80-7106-949-2. S. 85, 86.
- ↑ FELCMAN a kol, Poděbradové..., s. 100
- ↑ FELCMAN a kol., Poděbradové...., s. 109
- ↑ FELCMAN a kol., Poděbradové.., s. 354nn.
- ↑ Rodokmen Poděbradů [online]. [cit. 2017-07-03]. Dostupné online.
- ↑ a b c d e f g h Seznam Valdštejnovi udělených privilegií na Heraldik Wiki [online]. [cit. 2017-01-23]. Dostupné online. (německy)
- ↑ a b Rodokmen Valdštejnů [online]. [cit. 2017-07-03]. Valdštejn měl původně právo svobodného odkazu titulu příbuzným, to však bylo po jeho pádu popřeno.. Dostupné online.
- ↑ FRANK V..., s. 180
- ↑ KUBÍKOVÁ, Anna. Eggenberkové: z bankéřské lavice na knížecí stolec.. 1. vyd. Praha: NLN, 2016. 339 s. ISBN 978-80-7422-411-9. S. 52.
- ↑ Genealogisches Taschenbuch der deutschen gräflichen Häuser. 7. vyd. Gotha: Justus Perthes, 1833. 566 s. Dostupné online. S. 530. (německy) Psáno švabachem.
- ↑ Eggenberkové jako rod vymřeli v mužské linii roku 1717, ovšem česká linie rodu, vlastnící Krumlov, vymřela již r. 1710. Vévodství ovšem existovalo až do smrti vdovy po posledním vévodovi Janu Kristiánovi, Marii Arnoštce, rozené ze Schwarzenbergu. Víz např. KUBÍKOVÁ, Anna. Eggenberkové: z bankéřské lavice na knížecí stolec. Vydání první. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2016. 339 stran, 8 nečíslovaných stran obrazových příloh. Šlechtické rody Čech, Moravy a Slezska; 14, ISBN 978-80-7422-411-9.
- ↑ SCHÖPFER..., s. 46
- ↑ DOPSCH, Knížecí stav a knížectví.., s. 33
- ↑ Gothaischer Hofkalender 144/1917..., s. 163
- ↑ SOJKA, Jaroslav a kol. Ferdinand V. Dobrotivý a umění jeho doby: [1. června - 9. září 2012, Královský letohrádek a Císařská konírna]. 1. vyd. Praha: Správa Pražského hradu, 2012. 351 s. ISBN 978-80-86161-74-7. S. 23. Katalog výstavy.
- ↑ Rodokmen Bonapartů [online]. [cit. 2017-07-03]. Dostupné online.
- ↑ ANTONÍN, Robert a kol. Slezsko v dějinách českého státu II.. 1. vyd. Praha: NLN, 2012. ISBN 978-80-7422-167-5. S. 74.
- ↑ a b FELCMAN a kol, Poděbradové..., s. 349
- ↑ JUŘÍK, Pavel. Moravská dominia Liechtensteinů a Dietrichsteinů. 1. vyd. Praha: Libri, 2009. 419 s. ISBN 978-80-7277-403-6. S. 40.
- ↑ KASÍK, Stanislav; MŽYKOVÁ, Marie; MAŠEK, Petr. Lobkowiczové: dějiny a genealogie rodu. 1. vyd. České Budějovice: Veduta, 2002. 239 s. ISBN 80-903040-3-6. S. 130.
- ↑ a b c Gothaischer Hofkalender. 1. vyd. Ročník 144. Gotha: Justus Perthes, 1917. 1202 s. Dostupné online. S. 113. (německy) Psáno švabachem.
- ↑ Gothaischer Hofkalender 144. [s.l.]: [s.n.] Dostupné online. S. 452.
- ↑ MAŤA, Petr. Svět české aristokracie: (1500-1700). 1. vyd. Praha: Nakladatelství Lidové Noviny, 2004. 1060 s. (Česká historie; sv. 12). ISBN 80-7106-312-6. S. 652.
- ↑ PÁNEK, Zápas o vedení..., s. 860
- ↑ Rodokmen Plavenských [online]. [cit. 2017-03-13]. Dostupné online.
- ↑ PÁNEK, Jaroslav. Zápas o vedení české stavovské obce v polovině 16. století : (knížata z Plavna a Vilém z Rožmberka 1547-1556). Československý časopis historický. 1983, roč. 31, čís. 6, s. 857–884, zde s. 859–864; 879.
- ↑ SCHMIDT, Berthold. Burggraf Heinrich IV. zu Meißen : Oberstkanzler der Krone Böhmen und seine Regierung im Vogtlande. 1. vyd. Gera: Griesbach, 1888. 416 s. Dostupné online. S. 189, 190. (německy) Psáno švabachem.
- ↑ a b SCHÖPFER, Gerald. Klar und fest: Geschichte des Hauses Liechtenstein. 2. vyd. Graz: Arbeitsgemeinschaft für Wirtschafts- und Sozialgeschichte, 1996. 224 s. ISBN 3-901674-01-2. S. 37. (německy)
- ↑ Dnes žijící knížata z Lichtenštejna pochází od Karlova bratra Gundakara, na nějž se knížecí titul z roku 1608 nevztahoval.
- ↑ DOPSCH, Heinz. Úsilí knížecího rodu Lichtenštejnů o získání a udržení vlastního státu: sborník textů resumé z referátů přednesených na mezinárodní konferenci konané ve dnech 15. a 16. listopadu na zámku Valtice. Příprava vydání Petr Kadlec, Michaela Závodná. 1. vyd. Ostrava: Centrum pro hospodářské a sociální dějiny Fiozofické fakulty Ostravské univerzity v Ostravě, 2013. 70 s. (Documenta Liechtensteiniana. Series Miscellanea; tomus 1.). ISBN 978-80-7464-225-8. Kapitola Knížecí stav a knížectví, základní otázky k dějinám rodu Lichtenštejnů a vývoji jejich země, s. 31–39, zde s. 31–32.
- ↑ KUBÍKOVÁ, Anna. Eggenberkové: z bankéřské lavice na knížecí stolec. 1. vyd. Praha: Nakladatelství Lidové Noviny, 2016. 339 s. (Šlechtické rody Čech, Moravy a Slezska; sv. 14). ISBN 978-80-7422-411-9. S. 31.
- ↑ KLEIN, Thomas. Die Erhebungen in den weltlichen Reichsfürstenstand 1550-1806. Blätter für deutsche Landesgeschichte. 1986, roč. 122, čís. 122, s. 137–192, zde s. 141. Dostupné online. (německy)
- ↑ a b FRANK I..., s. 264
- ↑ Rodokmen Eggenbergů [online]. [cit. 2017-06-21]. Dostupné online.
- ↑ a b KASÍK, MŽYKOVÁ, MAŠEK..., s. 124
- ↑ Historik Petr Maťa ve své práci Svět české aristokracie (Praha, NLN, 2004, s. 69) uvádí s odvoláním na heslo "Lobkowitz v Zedler´s Universal Lexikon Bd. 18, S. 33 Online zde: https://www.zedler-lexikon.de/index.html?c=blaettern&seitenzahl=30&bandnummer=18&view=100&l=de, že knížecí titul Lobkowiczů (bez upřesnění zda říšský či český) byl zpočátku udělen jen primogeniturně a teprve později rozšířen. Rakouský genealog Karl Friedrich von Frank, který pracoval s originálními kancelářskými koncepty finálních diplomů ale nezmiňuje ani v říšském ani v českém případě nějaké omezení dědění titulu (FRANK III..., s. 101). Navíc neuvádí ani žádné další privilegium, které by knížecí stav následně rozšiřovalo. Diplom z roku 1672 byl pouze potvrzením říšského knížecího titulu (FRANK, tamtéž). Tvůrci Zedler's Universal Lexikon se patrně zmýlili.
- ↑ Gothaischer Hofkalender: Genealogisches Taschenbuch der f rstlichen H user 144. 1. vyd. Gotha: Justus Perthes, 1917. 1202 s. Dostupné online. S. 163;166. (německy) Psáno švabachem.
- ↑ a b c d e f g h LANJUS, Friedrich. Die erbliche Reichsratswürde in Österreich. 1. vyd. Haindorf: Selbstverlag, 1939. 214 s. S. 155. (německy)
- ↑ JUŘÍK, Pavel. Lobkowiczové: popel jsem a popel budu. 1. vyd. Praha: Knižní klub, 2017. 158 s. ISBN 978-80-242-5429-6. S. 75.
- ↑ JUŘÍK, Lobkowiczové: popel jsem..., s. 33
- ↑ JUŘÍK, Lobkowiczové: popel jsem..., s. 153
- ↑ a b c d e f g BUBEN, Milan. Encyklopedie heraldiky. 1. vyd. Praha: Libri, 1994. 420 s. ISBN 80-901579-4-7. Heslo Durchlaucht, s. 100.
- ↑ a b c d e f g h WESSELY, Joseph. Zweite Lieferung, welche den Text der allg. Gerichtsordnung vom 32. Kap. bis zu Ende, dann die allg. Konkursordnung, ferner V Anhänge (das Verfahren in Ehe- und Ausziehsachen, bei Militär-, Berg- und Wechselgerichten), endlich die allg. Gerichtsinstrukzion, mit den bis auf die neueste Zeit erflossenen Deklaratorien, enthält.. 2. vyd. Prag: Gottlieb Haase und Söhne, 1839. 1438 s. Dostupné online. S. 828–829. (německy) Psáno švabachem.
- ↑ ŽUPANIČ, STELLNER, FIALA, Encyklopedie..., s. 146
- ↑ Horní erb je erbem kardinála Františka se znaky jeho duchovního úřadu a olomouckého biskupství, spodní erb je erbem rodovým, užívaným světskými knížaty v pozdějších staletích.
- ↑ LANJUS, Friedrich Graf. Die erbliche Reichsratswürde in Österreich. 1. vyd. Schloß Haindorf am Kamp, Langenlois, Niederdonau: Selbstverlag, 1939. 214 s. S. 89. (německy)
- ↑ Rodokmen Ditrichštejnů [online]. [cit. 2018-04-27]. Dostupné online.
- ↑ DOERR, August von. Der Adel der böhmischen Kronländer. [s.l.]: [s.n.] [Der Adel der böhmischen Kronländer Dostupné online]. S. 119.
- ↑ Rodokmen Poděbradů [online]. [cit. 2018-03-10]. Dostupné online.
- ↑ Rodokmen Piccolominiů d´Arragona [online]. [cit. 2017-06-03]. Dostupné online. (italsky)
- ↑ KRÁL Z DOBRÉ VODY, Vojtěch, rytíř. Der Adel von Böhmen, Mähren und Schlesien: genealogisch-heraldisches Repertorium sämtlicher Standeserhebungen, Prädicate, Beförderungen, Incolats-Erteilungen, Wappen und Wappenverbesserungen des gesamten Adels der Böhmischen Krone mit Quellen und Wappen-Nachweisen. 1. vyd. Prag: I. Taussig, 1904. 310 s. Dostupné online. S. 191. (německy)
- ↑ LANJUS, Die erbliche..., s. 88
- ↑ Rodokmen Ditrichštejnů [online]. [cit. 2018-04-27]. Dostupné online.
- ↑ MERAVIGLIA-CRIVELLI, Rudolf Johann, Graf. Der böhmische Adel. 1. vyd. [s.l.]: [s.n.], 1886. 296 s. Dostupné online. S. 109. (německy)
- ↑ Rod Buquoyů přetrval až do 20. století, ovšem knížecí linie vymřela již druhým knížetem v pořadí. Protože titul již nebyl obnoven, zůstal rod v hraběcím stavu. Viz rodokmen: http://genealogy.euweb.cz/bohemia/buquoy1.html
- ↑ ŽUPANIČ, Jan; STELLNER, František; FIALA, Michal. Encyklopedie knížecích rodů zemí Koruny české. 1. vyd. Praha: Aleš Skřivan ml., 2001. 340 s. ISBN 80-86493-00-8. S. 44, 47.
- ↑ a b c DOERR, August von. Der Adel der böhmischen Kronländer; ein Verzeichnis derjenigen Wappenbriefe und Adelsdiplome welche in den Böhmischen Saalbüchern der Adelsarchives im k.k. Ministerium des Innern in Wien eingetragen sind.. 1. vyd. Prag: Ministerium des Innern, Adelsarchiv, 1900. 398 s. Dostupné online. S. 232. (německy)
- ↑ Rod Auerspergů žije i v současnost (2017), nikdo ale nadále nemá nárok na český knížecí titul z roku 1746. Ten byl po smrti prvního knížete, který zemřel bez potomků, několikrát přenesen na příbuzné, až roku 1942 vyhasl. Viz rodokmen: http://genealogy.euweb.cz/auersperg/auersperg5.html
- ↑ LANJUS, Die erbliche..., s. 78, 155
- ↑ Gothaischer Hofkalender, 1917..., s. 212; 213
- ↑ LANJUS, Die erbliche..., s. 116, 155
- ↑ ŽUPANIČ, STELLNER, FIALA, Encyklopedie...., s. 244
- ↑ a b Gothaischer Hofkalender, 1917..., s. 339
- ↑ Gothaisches genealogisches Taschenbuch nebst diplomatisch-statistischem Jahrbuche auf das Jahr 1864, 1893, 1897. 1. vyd. Gotha: Justus Perthes, 1897. 1326 s. Dostupné online. S. 367–368. (německy) Psáno švabachem.
- ↑ a b c d FRANK, Karl Friedrich von. Standeserhebungen und Gnadenakte für das Deutsche Reich und die Österreichischen Erblande bis 1806 sowie kaiserlich österreichische bis 1823 mit einingen Nachtregen zum "Alt-Österreichischen Adels-Lexikon 1823-1918. 1. vyd. Svazek Bd. 5. Addenda et Corrigenda. Senftenberg: Karl Friedrich von Frank, 1974. 5 svazků (288 s.). S. 78. (německy)
- ↑ ŽUPANIČ, STELLNER, Encyklopedie..., s. 256
- ↑ Gothaischer Hofkalender, 1917..., s. 452nn.
- ↑ Gothaischer Hofkalender, 1917,...s. 252
- ↑ a b FRANK III..., s. 24
- ↑ Rodokmen Khevenhuellerů [online]. [cit. 2017-03-13]. Dostupné online.
- ↑ ŽUPANIČ, STELLNER, Encyklopedie..., s. 114
- ↑ a b c FRANK I..., s. 187
- ↑ ŽUPANIČ, STELLNER, Encyklopedie...., s. 60
- ↑ a b FRANK I., s. 58
- ↑ Titul knížete byl po smrti 6. knížete bez potomků, r. 1915 přenesen na příbuznou větev rodu, Viz: Gothaischer Hofkalender, 1917..., s. 265
- ↑ MAŠEK, Petr. Šlechtické rody v Čechách, na Moravě a ve Slezsku od Bílé hory do současnosti. 1. vyd. Svazek I. A-M.. Praha: Argo, 2008. 2 svazky (668 s.). ISBN 978-80-257-0027-3. S. 50.
- ↑ Gothaischer Hofkaleneder, 1917,... s. 264
- ↑ a b FRANK V..., s. 44
- ↑ Gothaischer Hofkalender, 1917..., s. 223
- ↑ a b FRANK, Karl Friedrich von. Standeserhebungen und Gnadenakte für das Deutsche Reich und die Österreichischen Erblande bis 1806 sowie kaiserlich österreichische bis 1823 mit einingen Nachtregen zum "Alt-Österreichischen Adels-Lexikon 1823-1918. 1. vyd. Svazek Bd. 4. O-Sh.. Senftenberg: Karl Friedrich von Frank, 1973. 5 svazků (310 s.). S. 94. (německy)
- ↑ Rodokmen Poniatowských [online]. [cit. 2017-06-21]. Dostupné online.
- ↑ a b c FRANK I..., s. 183
- ↑ a b Gothaischer Hofkalender, 1917..., s. 303
- ↑ DOERR, Adel der..., s. 253
- ↑ Stenografické protokoly ze zasedání Rakouské říšské rady, první zasedání, [online]. [cit. 2017-03-13]. S. 1438. Psáno švabachem. Dostupné online. (německy)
- ↑ Gothaischer Hofkalender, 1917..., s. 401
- ↑ FRANK III..., s. 12
- ↑ Rodokmen Kouniců [online]. [cit. 2017-06-21]. Dostupné online.
- ↑ a b FRANK I..., s. 285
- ↑ MAŠEK, I. A-M...., s. 219
- ↑ a b c FRANK IV..., s. 30
- ↑ Genealogie knížat Palm-Gundelfingen [online]. [cit. 2017-06-03]. Dostupné online.
- ↑ a b FRANK, Karl Friedrich von. Standeserhebungen und Gnadenakte für das Deutsche Reich und die Österreichischen Erblande bis 1806 sowie kaiserlich österreichische bis 1823 mit einingen Nachtregen zum "Alt-Österreichischen Adels-Lexikon 1823-1918. 1. vyd. Svazek Bd. 2. F-J.. Senftenberg: Karl Friedrich von Frank, 1970. 5 svazků (277 s.). S. 118. (německy)
- ↑ Rodokmen Grassalkovičů [online]. [cit. 2017-06-21]. Dostupné online.
- ↑ FRANK V..., s. 109
- ↑ Gothaisches Genealogisches Handbuch, 1897..., s. 258
- ↑ Gothaischer Hofkalender. Ročník 144. [s.l.]: [s.n.], 1917. Dostupné online. S. 366.
- ↑ a b GRITZNER, Maximilian. Fürstengeschlechter, erhoben von Souverainen des ehemaligen deutschen Bundes. 1. vyd. Nürmberg: Bauer und Raspe, 1888. 313 s. [42,%22view%22:%22toc%22} Dostupné online]. S. 32. (německy)
- ↑ Rodokmen Pálffyů [online]. [cit. 2018-04-28]. Dostupné online.
- ↑ DOERR, Adel der..., s. 278
- ↑ Rodokmen rodu Rohan-Guéméné [online]. [cit. 2017-07-03]. Dostupné online.
- ↑ WESSELY..., s. 829
- ↑ BALCÁREK, Pavel. Kardinál František Ditrichštejn: 1570-1636: gubernátor Moravy. 1. vyd. České Budějovice: Veduta, 2007. 255 s. (Osobnosti českých a moravských dějin; sv. 5). ISBN 978-80-86829-30-2. S. 55.
- ↑ BALCÁREK..., s. 102
- ↑ Heslo "Olomoucké arcibiskupstvíů z Ottova slovníku naučného online na wikizdrojích [online]. [cit. 2017-07-13]. Dostupné online.
- ↑ BUBEN, Česko-moravská heraldika..., s. 161 (heslo Kapitula)
- ↑ a b PACOVSKÝ, Karel. Svatojiřské abatyše a korunovace českých královen. 1. vyd. Praha: nevydáno, 2016. 111 (28 stran příloh) s. Dostupné online. S. 58. Bakalářská práce FF UK.
- ↑ Predikát abatyše Anežky: z Vřešťova je tradiční a uvádí ho Hammerschidt (viz poznámky). Dobové prameny ale znají jen křestní jméno abatyše. Hammerschidt patrně zaměnil abatyši Anežku († 1358) s řeholnicí Anežkou z Vřešťova, připomínanou v pramenech roku 1378. Viz PACOVSKÝ..., s. 58
- ↑ BUBEN, Česko-moravská heraldika..., s. 37 (heslo Abatyše)
- ↑ PACOVSKÝ..., s. 98
- ↑ VÁCHA, Štěpán et al. Karel VI. & Alžběta Kristýna: česká korunovace 1723. 1. vyd. Praha: Paseka, 2010. 520 s. (Historická paměť. Velká řada; sv. 18). ISBN 978-80-7432-002-6. S. 427.
- ↑ PACOVSKÝ..., s. 67
- ↑ PACOVSKÝ..., s. 64
- ↑ PACOVSKÝ..., s. 94
- ↑ PACOVSKÝ..., s. 48-49
- ↑ PACOVSKÝ..., s. 71-77
- ↑ PACOVSKÝ..., s. 59; na klášter byl v době Alžbětiny korunovace uvale interdikt, i pouhá účast abatyše je tedy nanejvýš nepravděpodobná. Alžběta Pomořanská navíc byla s jistotou korunována Arnoštem z Pardubic.
- ↑ a b BUBEN, Heraldika..., s. 318 (heslo Routový štít)
- ↑ a b BUBEN, Heraldika..., s. 375 (heslo Ústavy šlechtičen)
- ↑ WINKELBAUER, Thomas. Fürst und Fürstendiener: Gundaker von Liechenstein, ein österreichischer Aristokrat des konfessionellen Zeitalters. 1. vyd. Wien: Oldenbourg, 1999. 656 s. (Mitteilungen des Instituts für Österreichische Geschichtsforschung; sv. 34). ISBN 3-7029-0440-9. S. 296. (německy)
- ↑ WINKELBAUER, Fürst und Fürstendiener..., s.306, pozn. č. 100
- ↑ a b HRBEK, Jiří. České barokní korunovace. 1. vyd. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2010. 231 s. ISBN 978-80-7422-011-1. S. 226 (pozn. č. 560).
- ↑ KUBÍKOVÁ, Eggenbergové..., s. 51
- ↑ WINKELBAUER, Fürst und Fürstendiener..., s. 308; Důsledně se ovšem dodržovala přednost duchovních knížat, takže první místo mezi knížaty u dvora náleželo kardinálu Arnoštu z Harrachu, knížeti-arcibiskupovi pražskému.
- ↑ STEPHAN, Jonas. Fürsten werden. Die Familie zu Salm im 17. Jahrhundert. nevydáno. vyd. Münster: Akademie-EDU, 2014. 157 s. Dostupné online. S. 34. (německy)
- ↑ JUŘÍK, Pavel. Jihočeské dominium: Rožmberkové, Eggenbergové, Schwarzenbergové a Buquoyové v jižních Čechách. 1. vyd. Praha: Libri, 2008. 448 s. ISBN 978-80-7277-359-6. S. 111, 112.
- ↑ WINKELBAUER, Fürst und Fürstendiener..., s.307, 308
- ↑ WINKELBAUER, Fürst und Fürstendiener...., s. 306-308
Literatura
- ŽUPANIČ, Jan, STELLNER, František a FIALA, Michal. Encyklopedie knížecích rodů zemí Koruny české. Vyd. 1. Praha: Aleš Skřivan ml., 2001. 340 s., [54] s. barev. obr. příl. ISBN 80-86493-00-8.
- KRÁL Z DOBRÉ VODY, Vojtěch, rytíř. Der Adel von Böhmen, Mähren und Schlesien: genealogisch-heraldisches Repertorium sämtlicher Standeserhebungen, Prädicate, Beförderungen, Incolats-Erteilungen, Wappen und Wappenverbesserungen des gesamten Adels der Böhmischen Krone mit Quellen und Wappen-Nachweisen. 1. vyd. Prag : I. Taussig, 1904. 310 s., dostupné online
- DOERR, August von. Der Adel der böhmischen Kronländer; ein Verzeichnis derjenigen Wappenbriefe und Adelsdiplome welche in den Böhmischen Saalbüchern der Adelsarchives im k.k. Ministerium des Innern in Wien eingetragen sind, 1. vyd. Prag : Ministerium des Innern, Adelsarchiv, 1900. 398 s. dostupné online, (německy)
- PROCHÁZKA, Johann, Freiherr von, Topografisch-statistischer Schematismus des Grossgrundbesitzes im Königreiche Böhmen, Selbstverlag, Prag, 1880, 563 s. dostupné online, (německy)
- SCHWARZENBERG, Karel, České tituly, Rodokmen: časopis pro rodopis, znakosloví a ostatní pomocné vědy historické, č. 2, ročník 2, Rodokmen: Praha, 1947, s. 33-36
- STARÝ, Marek, Knížata jako členové českého panského stavu v době předbělohorské, Acta Historico-Iuridica Pilsnensia, 2006, s. 99-124, dostupné online Archivováno 8. 8. 2017 na Wayback Machine.
Související články
Média použitá na této stránce
Autor: Negus, Licence: CC0
Znak vévodství z erbu vévodů z rodu Eggenberků
Autor: MostEpic, Licence: CC BY-SA 4.0
Coat of arms of the house of Eggenberg, as dukes of Krumlov
Wappen Esterhazy Galantha 2 - Tyroff AT.jpg
Wappen Trauttmannsdorff - Tyroff AT.jpg
Autor: GiMa38, Licence: CC BY-SA 4.0
Coat of arms (shield only) of Franz Seraph Cardinal von Dietrichstein, bishop of Olomouc, Czech Republic (1599 - 1636).
Autor: unknown, Licence: CC BY-SA 3.0
Wappen der Familie Kaunitz-Rietberg, Grafen von Rietberg. Das Wappen setzt sich zusammen aus dem goldenen Adler auf rotem Grund der Familie von Rietberg (links); dem Esenser Bären und den Wittmunder Peitschen für das Harlingerland (rechts); dem goldenen Jungfrauenadler auf schwarzem Grund der Familie Cirksena (Mitte); darüber als Herzschild das Wappen der Kaunitz, geviertelt, mit der Seerose der Kaunitz und der Rose der Sesyma-Austi.
Autor: GiMa38, Licence: CC BY-SA 3.0
Coat of arms (shield only) of József Félix János Nepomuk Ádám cardinal Batthyány, bishop of Transylvania (1759 - 1760), archbishop of Kalocsa, Hungary (1760 - 1776), archbishop of Esztergom, Hungary (1776 - 1799), bishop of Győr (1783 - 1799)
Autor: SanglierT, Licence: CC BY-SA 3.0
Coat of arms of the Grand Master of the Clerical Teutonic Order
Autor: SchiDD, Licence: CC BY-SA 4.0
Besitzer der Herrschaft Mährisch Trübau (Moravská Třebová) Wappen der Herren von Liechtenstein (Paní z Liechtensteina)
Autor: F. Ovesny - Troppau, Licence: CC BY-SA 4.0
The Coat of Arms of The Piast dynasty in Muensterberg principality in Silesia.
Wappen Khevenhüller Metsch - Tyroff AT.jpg
Autor: Globetrotter19, Licence: CC BY-SA 3.0
Balcony with Grassalkovich's coat of arms- Royal Palace of Gödöllő (former Grassalkovich Palace) complex. - Szabadság Road, Gödöllő, Pest County, Hungary.
Autor: MostEpic, Licence: CC BY-SA 4.0
Coat of arms of the house of Eggenberg, as dukes of Krumlov
Wappen der Reichsfürsten von Dietrichstein zu Nikolsburg, Grafen von Proskau (Namens- und Wappenvereinigung der Fürsten von Dietrichstein (Herzschild) mit den Grafen von Proskau (Hauptschild) anlässlich Ererbung der (1782 wieder veräußerten) Herrschaft Proskau: 29. Juli 1769)
Wappen der Fürsten von Palm(-Gundelfingen)
Autor: che, Licence: CC BY-SA 2.5
Coat of arms on Palace Golz-Kinsky on Old town square, Praha
Autor: 00988799876n, Licence: CC BY-SA 3.0
Coat of Arms of the house of Schwarzenberg
Wappen der Fürsten von Paar
Created to demonstrate party per pale. Blazon: Party per pale, gules and argent. Arms primitives of family Arellano.
González-Doria Durán de Quiroga, Fernando (2000) Diccionario heráldico y nobiliario de los Reinos de España, Trigo Ediciones S.L., pp. 412−413 ISBN: 978-84-89787-17-9.
Autor: unknown Czech Artist in the early 20th century, Licence: CC BY-SA 4.0
Coat of arms of the Orlik branch of the Princely Schwarzenberg family
Autor: unknown, Licence: Attribution
Wappen der Fürsten von Auersperg
Wappen Colloredo-Mannsfeld
Wappen der Grafen von Lynar nach Tyroff, Bd. 4, T. 67
Autor: Stanislav Macak, Licence: CC BY-SA 3.0
Coat of Arms of Ottavio Piccolomini Pieri d'Aragona, Prince of Holy Roman Empire, Duke of Amalphi, general of 30 years war
Wappen Starhemberg - Tyroff HA.jpg
Autor: Tadeusz Gajl, Bastianow, Avalokitesvara, Licence: CC BY-SA 3.0
Herb książęcy Poniatowskich według nadania z 1765
Znak vyšehradské kapituly na jednom z kanovnických domů na Vyšehradě
Wappen der Fürsten von Clary und Aldringen
The coat of arms of the Diploma of the Order of Prince Aleksander Józef Sułkowski, the title of Prince of Czech, 1752 (Family Archive of the Sułkowski Princes in Vienna - deposit in the Historical Museum in Bielsko-Biała), with permission and from the collection of the Historical Museum in Bielsko-Biała.
Coat of arms of Sulzbach-Rosenberg
Stammwappen derer von Buquoy
Wappen der Freiherren von Reibnitz
Autor: Ben Skála, Benfoto, Licence: CC BY-SA 3.0
Přibyslavský zámek byl vybudován Zachariášem z Hradce v roce 1560 na místě bývalého hospodářského dvora, jenž patřil k přibyslavskému hradu a byl vypálen při dobývání města v roce 1424. Zadní, starší část zámku je postavena ve stylu italské renesance. V objektu se nyní nachází Hasičské muzeum a Centrum hasičského hnutí. Město Přibyslav. Okr. Havlíčkův Brod. Kraj Vysočina. Czech Republik. www.chh.cz
Wappen der Fürsten Pálffy ab Erdőd, Grafik in Fürstenkolorit