Pravoslavná církev
- Tento článek je o pravoslavné církvi jako instituci. O jejím náboženství, učení a tradici viz Pravoslaví.
- Nezaměňovat se Starými pravoslavnými církvemi, Východním křesťanstvím nebo Východními katolickými církvemi
![]() Pravoslavná církev | |
---|---|
![]() | |
Zakladatel | Ježíš Kristus podle posvátné tradice |
Vznik | 1. století, podle posvátné tradice Judsko, Římská říše, podle posvátné tradice |
Působnost | Jihovýchodní Evropa, východní Evropa, severní Asie, Levanta, Egypt, severní Amerika, Blízký východ, Kavkaz, Kypr[1] |
Úřední jazyk | řečtina, církevní slovanština, rumunština, gruzínština a další nářečí[2][3][4] |
Klasifikace | Pravoslaví |
Orientace | Východní křesťanství |
Svatá kniha | Septuaginta, Nový zákon |
Teologie | pravoslavná |
Členové | 220 milionů[5] |
Primus inter pares | Bartoloměj I. |
Zřízení | biskupské |
Řízení | autokefalita |
Struktura | společenství |
Rozdělení | Starověrci (17. století) Praví pravoslavní (kol. 1920) |
Dřívější název | Pravoslavná církev, Pravoslavná křesťanská církev, Pravoslavná katolická církev |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Pravoslavná církev, oficiálně pravoslavná katolická církev,[6][7][8] je druhou největší křesťanskou církví[p 1][9][10] s přibližně 220 miliony pokřtěných členů. Funguje jako společenství autokefálních církví, z nichž každá je řízena svými biskupy prostřednictvím místních synodů.[11] Církev nemá ústřední doktrinální nebo vládní autoritu analogickou hlavě katolické církve – papeži, ačkoli ekumenický konstantinopolský patriarcha je jimi uznáván jako primus inter pares („první mezi rovnými“).[12][13][14][15][16] Jako jedna z nejstarších dochovaných náboženských institucí na světě hrála pravoslavná církev významnou roli v dějinách a kultuře západní Asie, Kavkazu a východní a jihovýchodní Evropy.[17]
Pravoslavná teologie je založena na Písmu svatém a svaté tradici, která zahrnuje dogmatické dekrety sedmi ekumenických koncilů a učení církevních otců. Církev učí, že je jedinou, svatou, katolickou a apoštolskou církví, kterou ustanovil Ježíš Kristus ve svém Velkém poslání,[18] a že její biskupové jsou nástupci Kristových apoštolů.[19] Zastává, že vyznává původní křesťanskou víru, jak ji předává svatá tradice. Její patriarcháty, vzešlé z pentarchie, a další autokefální a autonomní církve odrážejí různorodost hierarchické organizace. Uznává sedm hlavních svátostí, z nichž hlavní je eucharistie, slavená liturgicky v synaxis. Církev učí, že konsekrací, kterou epiklezí činí kněz, se obětní chléb a víno stávají tělem a krví Kristovou. Panna Maria je ve pravoslavné církvi uctívána jako Bohorodička a je jí vzdávána úcta při bohoslužbách.
Konstantinopolská, alexandrijská, jeruzalémská a antiochijská církev – s výjimkou některých přerušení společenství, jako bylo schizma Fotiana nebo schizma Akakijců – sdílela společenství s římskou církví až do schizmatu mezi Východem a Západem v roce 1054. Rozkol v roce 1054 byl vyvrcholením narůstajících teologických, politických a kulturních sporů mezi těmito církvemi, zejména o autoritu papeže. Před Efezským koncilem v roce 431 n. l. se na tomto společenství podílela také východní církev, stejně jako různé starobylé východní církve před Chalcedonským koncilem v roce 451 n. l. Všechny se oddělily především kvůli rozdílům v christologii.
Pravoslavná církev je hlavním náboženským vyznáním v Rusku, na Ukrajině, v Rumunsku, Řecku, Bělorusku, Srbsku, Bulharsku, Moldavsku, Gruzii, Severní Makedonii, na Kypru a v Černé Hoře, je také významná a rozšířená v Albánii, Bosně, Sýrii, Iráku a Libanonu a je významně zastoupena v Německu, Španělsku, Spojených státech a Uzbekistánu. Ačkoli pocházejí ze západní Asie, většina východních pravoslavných křesťanů dnes žije v jihovýchodní a východní Evropě a na Sibiři. Zhruba polovina východních pravoslavných křesťanů žije v postsovětských státech, převážně v Rusku.[20][21] Komunity v bývalých byzantských oblastech severní Afriky, východního Středomoří patří mezi nejstarší pravoslavné komunity z Blízkého východu, které se zmenšují v důsledku nucené migrace vyvolané zvýšeným náboženským pronásledováním.[22][23] Pravoslavné komunity mimo západní Asii, Malou Asii, Kavkaz a východní Evropu, včetně těch v Severní Americe, západní Evropě a Austrálii, vznikly díky diaspoře, konverzím a misionářské činnosti.
Název a charakteristika
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Spas_vsederzhitel_sinay.jpg/220px-Spas_vsederzhitel_sinay.jpg)
Definice
Pravoslavná církev je definována jako východní křesťané, kteří uznávají sedm ekumenických koncilů a obvykle jsou ve společenství s Ekumenickým patriarchátem, Alexandrijským patriarchátem, Antiochijským patriarchátem a Jeruzalémským patriarchátem. Pravoslavné církve „jsou pozitivně definovány svým lpěním na dogmatických definicích sedmi [ekumenických] koncilů, silným vědomím, že nejsou sektou ani denominací, ale prostě pokračováním křesťanské církve, a i přes svůj různý původ dodržováním byzantského obřadu“. Tyto církve se negativně vymezují tím, že odmítají papežskou bezprostřední a univerzální svrchovanost.[24]
Pravoslavné církve uznávají těchto sedm ekumenických koncilů: Nicea I., Konstantinopol I., Efez, Chalcedon, Konstantinopol II., Konstantinopol III. a Nicea II.[25][26] Tyto církve se domnívají, že Trullská synoda „sdílí ekumenickou autoritu Konstantinopole III.“[26] „Podle shody, která zřejmě panuje ve [východním] pravoslavném světě, bude pravděpodobně koncil, který se konal v roce 879 k ospravedlnění patriarchy Fotia, někdy v budoucnu pravoslavnou církví uznán jako osmý [ekumenický] koncil“.[25]
Pravoslaví západního obřadu existuje jak mimo východní pravoslaví, tak uvnitř něj. V rámci východního pravoslaví jej praktikuje vikariát antiochijské pravoslavné církve.[27]
Název
V souladu s církevním učením o univerzalitě a s Nicejským vyznáním víry autority pravoslavné církve, jako například Rafael z Brooklynu, trvaly na tom, aby plný název církve vždy obsahoval výraz „katolická“, jako například „Svatá pravoslavná katolická apoštolská církev“.[28][29]
Oficiální název pravoslavné církve je „pravoslavná katolická církev“.[6][7][8][30] Je to název, kterým se církev sama označuje[31][32][33][34][35][36] a který je vydáván v jejích liturgických nebo kanonických textech.[37][38] Pravoslavní teologové označují církev jako katolickou.[39][40] Tento název a delší varianty obsahující slovo „katolická“ jsou uznávány a uváděny i v jiných knihách a publikacích světských či nevýchodních pravoslavných autorů.[41][42][43][44][45][46] Katechismus Filareta (Drozdova) Moskevského vydaný v 19. století nese název: Delší katechismus pravoslavné, katolické, východní církve[47] (rus: Пространный христианский катехизис православныя, кафолическия восточныя Церкви).
Od starověku až do prvního tisíciletí byla řečtina nejrozšířenějším společným jazykem v demografických oblastech, kde byzantská říše vzkvétala, a řečtina, jako jazyk, v němž byl napsán Nový zákon, byla hlavním liturgickým jazykem církve. Z tohoto důvodu byly východní církve někdy označovány jako „řecké“ (na rozdíl od „římské“ nebo „latinské“ církve, která používala latinský překlad Bible), a to i před velkým schizmatem v roce 1054. Po roce 1054 se „řecko-pravoslavnou“ nebo „řecko-katolickou“ označovala církev, která byla ve společenství s Konstantinopolí, podobně jako se „katolickou“ označovalo společenství s katolickou církví.[48]
V maďarštině se církev i ve 21. století běžně nazývá „východní řecká“ (maďarsky Görögkeleti). Toto ztotožnění s řečtinou se však postupem času stávalo stále více matoucím. Misionáři přinesli východní pravoslaví do mnoha oblastí bez etnických Řeků, kde se nemluvilo řecky. Navíc boje mezi Římem a Konstantinopolí o kontrolu nad některými částmi jihovýchodní Evropy vedly k přestupu některých církví ke katolické církvi, která pak také používala označení „řeckokatolická“ k označení, že nadále používá byzantský obřad. Dnes používá řečtinu jako bohoslužebný jazyk jen menšina stoupenců východní ortodoxie.[48]
„Východní“ tedy označuje geografický prvek v původu a vývoji církve, zatímco „pravoslavný“ označuje víru, stejně jako společenství s ekumenickým patriarchátem v Konstantinopoli.[49] Na východě existují další křesťanské církve, které nejsou ve společenství ani s katolickou církví, ani s pravoslavnou církví, které bývají rozlišovány kategorií nazvanou „pravoslavní“. Zatímco pravoslavná církev se nadále oficiálně nazývá „katolická“, z důvodu univerzálnosti se společným názvem „pravoslavná církev“ předchází náhodné záměně s katolickou církví.
Ortodoxie
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3e/Byzantinischer_Mosaizist_um_1000_002.jpg/220px-Byzantinischer_Mosaizist_um_1000_002.jpg)
První známé použití výrazu „katolická církev“ (he katholike ekklesia) se objevilo v dopise jedné řecké církve druhé (Ignác z Antiochie Smyrňanům), který byl napsán kolem roku 110 n.l. V dopise se uvádí: „Kdekoli se objeví biskup, tam ať je lid, stejně jako kde může být Ježíš, tam je všeobecná [katholická] církev.“[50] Křesťané tedy téměř od počátku označovali křesťanskou církev jako „jednu, svatou, katolickou (z řeckého καθολική, ,podle celku, všeobecnáʻ[51]) a apoštolskou církev“.[18] Pravoslavná církev tvrdí, že je dnes pokračovatelkou a zachovatelkou téže rané církve.
Podobně se hlásí i řada dalších křesťanských církví: římská katolická církev, anglikánské společenství, asyrská církev a pravoslavní. Podle názoru východních pravoslavných Asyřané a orientálci opustili pravoslavnou církev v letech následujících po třetím ekumenickém koncilu v Efezu (431), respektive po čtvrtém ekumenickém koncilu v Chalcedonu (451), když odmítli přijmout christologické definice těchto koncilů. Podobně se církve v Římě a Konstantinopoli oddělily v události známé jako schizma mezi Východem a Západem, tradičně datované do roku 1054, ačkoli šlo spíše o postupný proces než o náhlý rozchod.
Pro všechny tyto církve je nárok na katolicitu (univerzalitu, jednotu s antickou církví) důležitý z mnoha doktrinálních důvodů, které mají větší význam uvnitř každé církve než ve vztahu k ostatním, nyní odděleným ve víře. Význam držení se víry, která je pravdivá, je hlavním důvodem, proč má vůbec nějaký význam něčí prohlášení o tom, která církev se oddělila od které jiné; tyto otázky jdou stejně hluboko jako rozkoly. Hloubku tohoto významu v pravoslavné církvi registrujeme nejprve v samotném použití slova „pravoslavný“, které vzniklo spojením řeckého orthos („přímý“, „pravý“, „pravdivý“, „správný“) a doxa („společná víra“, od starobylého slovesa δοκέω-δοκῶ, které se překládá jako „věřit“, „myslet“, „uvažovat“, „představovat si“, „předpokládat“).[52]
Dvojí význam slova doxa, s „oslavou“ nebo „oslavováním“ (Boha církví a církve Bohem), zvláště při bohoslužbě, vytváří dvojici „správná víra“ a „pravá bohoslužba“. Společně vyjadřují jádro základního učení o neoddělitelnosti víry a bohoslužby a jejich roli při sbližování církve s Kristem.[53][54] Všechny slovanské církve používají pro označení toho, co je v českém pravoslaví, název Pravoslavie (cyrilicí: Православие), což znamená „správnost oslavení“, zatímco Gruzínci používají název Martlmadidebeli.
Termín „východní církev“ (geografický východ v rámci schizmatu mezi Východem a Západem) byl používán k odlišení od západního křesťanství (geografický Západ, který zpočátku označoval katolické společenství, později také různé protestantské a anglikánské větve). „Východní“ se používá k označení toho, že největší koncentrace přítomnosti pravoslavné církve zůstává ve východní části křesťanského světa, ačkoli se rozrůstá po celém světě. Pravoslavní křesťané po celém světě používají různé etnické nebo národní jurisdikční názvy, nebo souhrnněji název „pravoslavná“, „pravoslavná katolická“.[49]
To, co pravoslavné křesťany spojuje, je katolická víra nesená svatou tradicí. Tato víra se nejpodstatněji projevuje v Písmu svatém a v bohoslužbě,[55] a to druhé nejpodstatněji skrze křest a božskou liturgii.[56]
Hranice i tohoto kritéria se však mohou rozmazat, pokud rozdíly, které vznikají, nejsou způsobeny doktrínou, ale uznáním příslušnosti. S tím, jak se pravoslavná církev rozšířila na Západ a do celého světa, musí církev jako celek ještě vyřešit všechny inter-jurisdikční otázky, které při této expanzi vznikly, což zanechává některé oblasti pochybností o tom, co je správná církevní správa.[57] Navíc, stejně jako v případě pronásledování starověké církve, i následky pronásledování křesťanů v komunistických zemích zkomplikovaly některé otázky správy, které ještě nebyly zcela vyřešeny.[58]
Všichni členové pravoslavné církve vyznávají stejnou víru bez ohledu na rasu či národnost, jurisdikci či místní zvyklosti nebo století narození. Svatá tradice zahrnuje chápání a prostředky, jimiž se tato jednota víry předává přes hranice času, geografie a kultury. Je to kontinuita, která existuje pouze v té míře, v jaké žije v samotných křesťanech.[59] Není statická, ani není dodržováním pravidel, ale spíše sdílením postřehů, které vyvěrají jak zevnitř, tak i v souladu s ostatními, dokonce i s těmi, kteří žili životy dávno minulé. Církev hlásá, že Duch svatý udržuje jednotu a soudržnost svaté tradice, aby se v církvi zachovala celistvost víry, jak je dána biblickými přísliby.[60]
Pravoslaví tvrdí, že jeho společná víra a jeho teologie existují v rámci svaté tradice a nelze je od ní oddělit a že jejich smysl není vyjádřen pouhými slovy;[61] že učení nelze pochopit, pokud se nemodlí;[62] a že aby se mohlo modlit, musí se také žít, že bez činnosti je modlitba planá, prázdná a marná, a proto je teologií démonů.[63]
Katolicita
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/df/John_the_Baptist_of_Macedonia.jpg/200px-John_the_Baptist_of_Macedonia.jpg)
Pravoslavná církev se považuje za pravoslavnou i katolickou.[64] Učení o katolicitě církve, jak vyplývá z Nicejského vyznání víry, je pro pravoslavnou eklesiologii zásadní. Pojem katolicita církve (řecky Καθολικότης τῆς Ἐκκλησίας) se používá v původním významu jako označení pro univerzalitu křesťanské církve, soustředěné kolem Krista. Proto se pravoslavné pojetí katolicity nesoustřeďuje kolem žádného jediného stolce, na rozdíl od katolické církve, která má jedno pozemské centrum.
Vzhledem k vlivu katolické církve na západě, kde se vyvinula samotná slova „katolická“ a „katolicita“ někdy používají právě pro tuto církev. Nicméně významnější slovníkový význam uvedený pro obecné použití je stále ten, který sdílejí i jiné jazyky a který znamená šíři a univerzálnost, což odráží komplexní rozsah.[65] V křesťanském kontextu se o křesťanské církvi, ztotožňované s původní církví založenou Kristem a jeho apoštoly, říká, že je katolická (nebo univerzální) s ohledem na její spojení s Kristem ve víře.[66]
Stejně jako je Kristus nedělitelný, je nedělitelné i spojení s ním a víra v něj, čímž je křesťanská církev „univerzální“, neoddělená a komplexní, zahrnující všechny, kdo sdílejí tuto víru. Pravoslavný biskup Kallistos Ware to nazval „prostým křesťanstvím“.[66] Takový je smysl raného a patristického užívání, v němž se církev obvykle označuje jako „katolická církev“,[67][68] jejíž víra je „pravoslavná víra“. Je to také smysl v rámci výrazu „jedna, svatá, katolická a apoštolská církev“, který se nachází v Nicejském vyznání víry a na který se odkazuje v pravoslavné bohoslužbě, např. v litanii ke katechumenům v božské liturgii.
Po vzájemné exkomunikaci v rámci schizmatu mezi Východem a Západem v roce 1054[69] se církve v Římě a Konstantinopoli navzájem považovaly za odklon od pravé církve a zůstala menší, ale stále katolická církev. Každá z nich si ponechala „katolickou“ část svého názvu: „římskokatolická církev“ (nebo katolická církev) na jedné straně a „pravoslavná katolická církev“ na straně druhé, přičemž každá z nich byla definována ve smyslu interkomunio s Římem nebo Konstantinopolí. Pravoslavná církev sice uznává, co má společného s ostatními církvemi, včetně katolické církve, ale katolicitu chápe ve smyslu úplného sjednocení ve společenství a víře, a to s církví po všechny časy, a toto sdílení zůstává neúplné, pokud není sdíleno plně.
Historie
Raná církev
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fc/Ephesus_IchthysCrop.jpg/210px-Ephesus_IchthysCrop.jpg)
Sv. Pavel a apoštolové hodně cestovali po celé Římské říši, včetně Malé Asie, a zakládali církve ve velkých společenstvích, přičemž první církve se objevily v Jeruzalémě a ve Svaté zemi, poté v Antiochii, Etiopii, Egyptě, Římě, Alexandrii, Athénách, Soluni, Ilyriku a Byzanci, která se o několik století později stala významnou jako Nový Řím.[70] Křesťanství se v Římské říši setkalo se značným odporem, především proto, že jeho stoupenci odmítali vyhovět požadavkům římského státu – často i v případě ohrožení života – a přinášeli oběti pohanským bohům. Navzdory pronásledování, skepsi a počátečnímu společenskému stigmatu se křesťanská církev rozšířila, zejména po konverzi císaře Konstantina I. v roce 312 n.l.[70]
Ve čtvrtém století bylo křesťanství přítomno v mnoha oblastech daleko za Levantou. Vznikla řada vlivných myšlenkových směrů, zejména alexandrijský a antiochijský filozofický přístup. Vliv se podařilo získat i dalším skupinám, například ariánům. Jejich postoje však vyvolávaly teologické konflikty uvnitř církve, což přimělo císaře Konstantina svolat velkou ekumenickou synodu, která měla definovat postoj církve vůči sílícím, často značně odlišným filozofickým a teologickým výkladům křesťanství. Koncil se mohl sejít nejen díky tomu, že poskytl místo konání, ale také díky tomu, že nabídl, že zaplatí dopravu všem stávajícím biskupům církve. Většina moderních křesťanských církví považuje tuto synodu, běžně nazývanou První nicejský koncil nebo obecněji První ekumenický koncil,[70][71] za velmi důležitou.
Ekumenické koncily
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/31/Nicaea_icon.jpg/220px-Nicaea_icon.jpg)
Několik doktrinálních sporů od 4. století vedlo ke svolání ekumenických koncilů. V pravoslavné církvi je ekumenický koncil nejvyšší autoritou, která se může odvolat na řešení sporných otázek víry. Tyto koncily jako takové se konaly za účelem vyřešení nejdůležitějších teologických otázek, které se staly předmětem sporů v křesťanské církvi. Mnoho menších sporů bylo vyřešeno prostřednictvím místních koncilů v oblastech, kde vznikly, dříve než nabyly takového významu, aby vyžadovaly konání ekumenického koncilu.
Pravoslavná církev autoritativně uznává sedm koncilů jako ekumenické:
- První ekumenický koncil svolal římský císař Konstantin v roce 325 do Nikáje, předsedal mu alexandrijský patriarcha Alexandr a více než 300 biskupů na něm odsoudilo Ariův názor, že Syn je stvořená bytost nižší než Otec.[72]
- Druhý ekumenický koncil se konal v Konstantinopoli v roce 381 za předsednictví patriarchů Alexandrie a Antiochie a za účasti 150 biskupů, kteří definovali povahu Ducha svatého proti těm, kteří tvrdili jeho nerovnost s ostatními osobami Trojice.[73]
- Třetím ekumenickým koncilem je Efezský koncil v roce 431, jemuž předsedal alexandrijský patriarcha s 250 biskupy, který potvrdil, že Maria je skutečně „Rodičkou“ či „Matkou“ Boží (Theotokos), což je v rozporu s Nestoriovým učením.[74]
- Čtvrtý ekumenický koncil v Chalcedonu v roce 451, kterému předsedal konstantinopolský patriarcha, 500 biskupů, potvrdil, že Ježíš je pravý Bůh a pravý člověk, bez smíšení obou přirozeností, což je v rozporu s monofyzitským učením.[75]
- Pátým ekumenickým koncilem je druhý konstantinopolský v roce 553, který vykládá dekrety z Chalcedonu a dále vysvětluje vztah obou Ježíšových přirozeností; odsoudil také údajné Origenovo učení o preexistenci duše atd.[76]
- Šestý ekumenický koncil je třetí konstantinopolský v roce 681; na rozdíl od učení monotelistů prohlásil, že Kristus má dvě vůle svých dvou přirozeností, lidskou a božskou.[77]
- Sedmý ekumenický koncil byl svolán za císařovny regentky Ireny Athénské v roce 787, známý jako druhý nicejský. Podporuje uctívání ikon a zároveň zakazuje jejich kult. Často je označován jako „triumf pravoslaví“.[78]
Existují také dva další koncily, které někteří pravoslavní považují za ekumenické:
- Čtvrtý konstantinopolský koncil byl svolán v roce 879. Koncil obnovil Fotiův stolec v Konstantinopoli a odsoudil jakoukoli změnu Nicejsko-konstantinopolského vyznání víry z roku 381.
- Pátý konstantinopolský koncil byl vlastně sérií koncilů konaných v letech 1341–1351. Potvrdil hesychastickou teologii Řehoře Palamy a odsoudil filosofa Barlaama z Kalábrie.
Další významné koncily
Kromě těchto koncilů se konala řada dalších významných koncilů, které měly dále definovat pravoslavnou pozici. Jedná se o konstantinopolské synody v letech 1484, 1583, 1755, 1819 a 1872, synodu v Iași v roce 1642 a panortodoxní synodu v Jeruzalémě v roce 1672. Další koncil byl svolán v červnu 2016, aby projednal mnohé novodobé fenomény, jiné křesťanské konfese, vztah východního pravoslaví k jiným náboženstvím a postní disciplíny.[79]
Římská/Byzantská říše
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/22/Hagia_Sophia_Mars_2013.jpg/220px-Hagia_Sophia_Mars_2013.jpg)
Konstantinopol je obecně považována za centrum a „kolébku pravoslavné křesťanské civilizace“.[80][81] Od poloviny 5. století do počátku 13. století byla Konstantinopol největším a nejbohatším městem v Evropě.[82] Východní křesťanská kultura dosáhla svého zlatého věku během vrcholného období Byzantské říše a po pádu Konstantinopole pokračovala v rozkvětu na Ukrajině a v Rusku. V Evropě vznikly četné autokefální církve: V Řecku, Gruzii, na Ukrajině, ale i v Rusku a Asii.
V roce 530 byl v Konstantinopoli za císaře Justiniána I. postaven chrám Svaté Moudrosti (Hagia Sofia),[83] který se počínaje následnou byzantskou architekturou stal paradigmatickou podobou pravoslavného chrámu a jehož architektonický styl o tisíc let později napodobovaly osmanské mešity.[84] Jako biskupské sídlo ekumenického konstantinopolského patriarchy zůstal největší katedrálou světa téměř tisíc let, až do dokončení sevillské katedrály v roce 1520. Hagia Sofia je popisována jako „chrám, který zaujímá jedinečné postavení v křesťanském světě“[84] a architektonická a kulturní ikona byzantské a pravoslavné civilizace.[85][86] Je považována za ztělesnění byzantské architektury[87] a údajně „změnila dějiny architektury“.[88]
Raná schizmata
Existují „nestoriánské“ církve, které vznikly jako reakce na Efezský koncil (431), což jsou nejstarší dochované východní křesťanské církve, které zachovávají víru pouze prvních dvou ekumenických koncilů, tj. prvního nicejského (325) a prvního konstantinopolského (381), jako legitimní. „Nestoriánský“ je cizí termín pro tradici, která vznikla před Nestoriovým vlivem a jejíž původ může být v určitých částech Antiochijské školy nebo prostřednictvím Nestoriových učitelů Theodora z Mopsuestie či Diodora z Tarsu. Moderní inkarnace „nestoriánské církve“ se běžně označuje jako „asyrská církev“ nebo plně jako asyrská církev Východu.
Církev v Egyptě (alexandrijský patriarchát) se po chalcedonském koncilu (451) rozdělila na dvě skupiny kvůli sporu o vztah mezi božskou a lidskou přirozeností Ježíše. To nakonec vedlo k tomu, že každá skupina anathematizovala tu druhou. Ti, kteří zůstali ve společenství s ostatními patriarchy (tím, že přijali Chalcedonský koncil), jsou dnes známí jako Řecká pravoslavná církev alexandrijská, kde přídavné jméno „řecká“ odkazuje na jejich vazby na řecky mluvící kulturu Byzantské říše.
Ti, kdo nesouhlasili se závěry chalcedonského koncilu, tvořili v Egyptě většinu. Dnes jsou známí jako koptská pravoslavná církev, která si zachovala samostatný patriarchát. Koptská pravoslavná církev je v současnosti největší křesťanskou církví v Egyptě a na celém Blízkém východě. K podobnému, i když menšímu rozkolu došlo také v Sýrii (Antiochijský patriarchát), který vyústil v oddělení Syrské pravoslavné církve od byzantského Antiochijského patriarchátu.
Ti, kteří nesouhlasili s Chalcedonským koncilem, se někdy nazývají „staré pravoslavné církve“, aby se odlišili od „pravoslavných“, kteří Chalcedonský koncil přijali. Pravoslavní jsou také někdy označováni jako „nechalcedonští“ nebo „antichalcedonští“. Pravoslavná církev popírá, že by byla monofyzitická, a dává přednost termínu „miafyzitská“, který označuje „sjednocenou“ Ježíšovu přirozenost (dvě přirozenosti spojené v jednu) v souladu s Cyrilovou teologií: „Termín sjednocení ... označuje shodu v jedné skutečnosti těch věcí, které jsou chápány jako sjednocené“ a „Slovo, které je s ním nevýslovně sjednoceno způsobem, který se vymyká jakémukoli popisu“ (Cyril Alexandrijský, O jednotě Kristově). To je definováno i v koptské liturgii, kde se zmiňuje: „Učinil ji [své lidství] jednotnou se svým božstvím bez smísení, bez záměny a bez změny“ a „Jeho božství se neoddělilo od jeho lidství ani na okamžik, ani na mrknutí oka.“[89] Nepřijímají Eutychovo učení ani eutychiánství.[90][91] Obě pravoslavné církve se formálně považují za pokračovatele pravé církve.
Konverze jižních a východních Slovanů
V devátém a desátém století křesťanství výrazně proniklo do pohanské Evropy, včetně Bulharska (864) a později Kyjevské Rusi (988). O toto dílo se zasloužili Cyril a Metoděj ze Soluně, dva bratři vybraní byzantským císařem Michalem III., aby splnili žádost Rastislava Moravského o učitele, kteří by mohli sloužit Moravanům v jejich vlastním jazyce. Cyril a Metoděj začali překládat bohoslužbu, další liturgické texty a evangelia spolu s některými dalšími biblickými texty do místních jazyků; postupem času, jak tyto překlady kopírovali mluvčí jiných dialektů, vznikl hybridní literární jazyk církevní slovanština. Cyril a Metoděj, původně vyslaní k obrácení velkomoravských Slovanů, byli nuceni soupeřit s franskými misionáři z římské diecéze; jejich žáci byli z Velké Moravy roku 886 vyhnáni a emigrovali do Bulharska.[92]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2d/Radzivill_Olga_in_Konstantinopol.jpg/280px-Radzivill_Olga_in_Konstantinopol.jpg)
Po christianizaci Bulharska v roce 864 měli pro pravoslavnou víru v první bulharské říši velký význam žáci Cyrila a Metoděje v Bulharsku, z nichž nejvýznamnější byli Kliment Ochridský a Naum Preslavský. V krátké době se jim podařilo připravit a poučit budoucí bulharské duchovenstvo o biblických textech a v roce 870 n. l. čtvrtý konstantinopolský koncil udělil Bulharům nejstarší organizovanou autokefální slovanskou pravoslavnou církev, která se krátce nato stala patriarchátem. Úspěch konverze Bulharů usnadnil konverzi východních Slovanů.[93] Významnou událostí v tomto úsilí bylo vytvoření cyrilice v Bulharsku v Preslavské literární škole v 9. století; toto písmo bylo spolu s liturgickou starou církevní slovanštinou, nazývanou též starobulharština, prohlášeno v Bulharsku za oficiální v roce 893.[94][95][96]
Dílo Cyrila a Metoděje a jejich žáků mělo velký vliv i na Srby,[97][98][99][100][101][102][103][104] kteří přijímali křesťanství kolektivně po rodové a kmenové linii, což byl postupný proces, který probíhal mezi sedmým a devátým stoletím. Na památku svého křtu začala každá srbská rodina nebo kmen slavit výhradně srbský zvyk zvaný slava (svatý patron) zvláštním způsobem na počest světce, v jehož den přijali svátost křtu. Tento den je pro všechny Srby pravoslavného vyznání nejslavnostnějším dnem v roce a v dějinách srbského národa hraje zásadní roli. Slava zůstává oslavou obrácení srbského národa, kterému církev požehnala a prohlásila ho za církevní instituci.[105]
Misionáři u východních a jižních Slovanů měli velký úspěch zčásti proto, že používali jejich rodný jazyk, a ne řečtinu, která byla převládajícím jazykem Byzantské říše, nebo latinu, jak to dělali římští kněží.[97] Snad největším dědictvím jejich úsilí je ruská pravoslavná církev, která je největší z pravoslavných církví.[106]
Velké schizma (1054)
V 11. století došlo k tzv. velkému schizmatu mezi Římem a Konstantinopolí, které vedlo k rozdělení západní církve, katolické církve, a východních byzantských církví, nyní pravoslavných.[107] Do rozkolu byly zapojeny doktrinální otázky, jako je klauzule filioque a autorita římského papeže, které však byly značně vyhroceny politickými faktory církve i státu a kulturními a jazykovými rozdíly mezi latiníky a Řeky. Pokud jde o papežskou svrchovanost, východní polovina byla rozčarována papežovou centralizací moci a také jeho zjevnými pokusy o vyloučení východní poloviny, pokud jde o papežská schválení. Dříve platilo, že při volbě nového papeže měl slovo císař, ale ke konci vrcholného středověku křesťané v Římě pomalu upevňovali moc a odstraňovali byzantský vliv. Avšak ještě před touto vylučovací tendencí ze Západu, dávno před rokem 1054, byly východní a západní polovina církve v neustálém konfliktu, zejména v období východního obrazoborectví a fotiánského schizmatu.[108]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e9/Tintoretto.2tomaconstantinopla.jpg/220px-Tintoretto.2tomaconstantinopla.jpg)
Často se má za to, že k definitivnímu rozkolu došlo po dobytí a vyplenění Konstantinopole čtvrtou křížovou výpravou v roce 1204; k definitivnímu rozchodu s Římem došlo kolem roku 1450. Vyplenění Chrámu svaté Moudrosti a založení Latinské říše jako zdánlivý pokus o vytlačení pravoslavné Byzantské říše v roce 1204 je dodnes vnímáno s určitou záští. V roce 2004 papež Jan Pavel II. rozšířil formální omluvu za vyplenění Konstantinopole v roce 1204, které důrazně odsoudil i tehdejší papež Inocenc III.; omluvu formálně přijal konstantinopolský patriarcha Bartoloměj. Mnohé předměty, které byly v této době ukradeny, jako například svaté relikvie a poklady, se však dodnes nacházejí v různých evropských městech, zejména v Benátkách.[109][110]
O sjednocení se pokusili dvakrát, na druhém lyonském koncilu v roce 1274 a na florentském koncilu v roce 1439. Florentský koncil nakrátko obnovil společenství mezi Východem a Západem, které trvalo až do pádu Konstantinopole v roce 1453. V každém případě však byly koncily odmítnuty pravoslavným lidem jako celkem a také florentská unie se stala politicky velmi obtížnou poté, co se Konstantinopol dostala pod osmanskou nadvládu. V následující době však několik místních pravoslavných křesťanských církví obnovilo unii s Římem, známou jako východní katolické církve. V posledních desetiletích 20. století a na začátku 21. století došlo k obnovení ekumenického ducha a dialogu mezi katolickou a pravoslavnou církví.[111]
Řecká církev pod osmanskou nadvládou
Byzantská říše se nikdy plně nevzpamatovala z vyplenění Konstantinopole v roce 1204. V následujících dvou stoletích došlo k prudkému úpadku jejího území i vlivu. V roce 1453 padla značně oslabená Byzantská říše do rukou Osmanské říše, čímž zanikl kdysi nejmocnější stát pravoslavného křesťanského světa, ne-li celého křesťanstva. V té době byl již zhruba sedm století pod muslimskou kontrolou Egypt, další významné centrum východního křesťanství; do 16. století se pod osmanskou nadvládu postupně dostala většina východních pravoslavných komunit v jihovýchodní Evropě.
Za vlády Osmanů získala řecká pravoslavná církev značnou moc jako samostatný millet. Ekumenický patriarcha byl náboženským a správním vládcem Rûmu, osmanské správní jednotky znamenající „Řím“, která zahrnovala všechny pravoslavné poddané říše bez ohledu na etnickou příslušnost. Ačkoli byla pravoslavná komunita právně podřízena muslimům a podléhala různým omezením, byla obecně tolerována a ponechána v řízení vlastních vnitřních záležitostí, a to jak po stránce náboženské, tak i právní. Až do rozpadu říše na počátku 20. století zůstávali pravoslavní křesťané největší nemuslimskou menšinou a v některých obdobích patřili k nejbohatším a politicky nejvlivnějším.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d5/Smyrna-massacre_greeks-killed_line.jpg/220px-Smyrna-massacre_greeks-killed_line.jpg)
V letech 1914–1923 došlo v Malé Asii (Anatolii) ke genocidě Řeků ze strany Osmanů v důsledku napadení Turecka Řeky a následné řecko-turecké války (1919–1922). Během řecké genocidy bylo pronásledováno a zabito mnoho pravoslavných křesťanů. Vyvrcholením mučednictví byla katastrofa v Malé Asii, při níž bylo zabito velké množství pravoslavných. Mezi nimi bylo umučeno a umučeno 347 duchovních z oblasti Smyrny a smyrnský metropolita Chrysostomos. V letech 1923–1924 následovala povinná výměna obyvatelstva mezi Řeckem a Tureckem.[112]
Ruská pravoslavná církev v Ruské říši
V době, kdy se většina pravoslavných komunit dostala v polovině 15. století pod muslimskou nadvládu, bylo pravoslaví velmi silné v Rusku, které udržovalo úzké kulturní a politické vazby s Byzantskou říší; zhruba dvě desetiletí po pádu Konstantinopole se ruský král Ivan III. oženil se Sofií Palaiologinou, neteří posledního byzantského císaře Konstantina XI., a prohlásil se za cara („císaře“) nebo imperátora. V roce 1547 jeho vnuk Ivan IV., zbožný pravoslavný křesťan, upevnil tento titul jako „car celé Rusi“ a založil tak první centralizovaný ruský stát s Bohem jmenovanými vládci. V roce 1589 udělil konstantinopolský patriarchát Moskvě, hlavnímu městu nyní největšího pravoslavného křesťanského státu, autokefální status; město se poté označovalo za třetí Řím – kulturního a náboženského dědice Konstantinopole.
Až do roku 1666, kdy byl patriarcha Nikon sesazen carem, byla ruská pravoslavná církev nezávislá na státu.[113] V roce 1721 první ruský car Petr I. patriarchát zcela zrušil a fakticky z církve učinil vládní oddělení, které řídil Nejsvětější synod složený z vyšších biskupů a světských úředníků jmenovaných samotným carem. Postupem času se císařské Rusko stylizovalo do role ochránce a patrona všech pravoslavných křesťanů, zejména těch v Osmanské říši.[114]
Téměř 200 let, až do bolševické Říjnové revoluce v roce 1917, zůstávala ruská pravoslavná církev v podstatě vládní agenturou a nástrojem carské vlády. V různé míře byla využívána v carských rusifikačních kampaních a dokonce mohla vybírat daně od rolníků. Úzké vazby církve na stát vyvrcholily za Mikuláše I. (1825–1855), který výslovně učinil pravoslaví základní doktrínou imperiální jednoty a legitimity. Pravoslavná víra byla dále spjata s ruskou identitou a nacionalismem, zatímco církev byla dále podřízena zájmům státu. V důsledku toho začala být ruská pravoslavná církev spolu s carským režimem, k němuž patřila, prezentována bolševiky a dalšími ruskými revolucionáři jako nepřítel lidu.[115]
Pravoslavné církve pod vládou komunistů
![Odstřel kostela](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/72/Christ_saviour_explosion.jpg/200px-Christ_saviour_explosion.jpg)
Po Říjnové revoluci v roce 1917 část duchovenstva Ruské pravoslavné církve uprchla do zahraničí, aby unikla bolševickému pronásledování, a založila nezávislou exilovou církev, která se v roce 2007 znovu sjednotila se svým ruským protějškem.[116] Některé akce proti pravoslavným kněžím a věřícím spolu s popravami zahrnovaly mučení, posílání do vězeňských táborů, pracovních táborů nebo psychiatrických léčeben.[117][118] V prvních pěti letech po bolševické revoluci bylo popraveno 28 biskupů a 1 200 kněží.[119]
Po útoku nacistického Německa na Sovětský svaz v roce 1941 oživil Josif Stalin ruskou pravoslavnou církev, aby posílil vlasteneckou podporu válečného úsilí. Do roku 1957 bylo aktivních přibližně 22 000 ruských pravoslavných chrámů. V roce 1959 však Nikita Chruščov zahájil vlastní kampaň proti ruské pravoslavné církvi a přinutil k uzavření asi 12 000 chrámů. Odhaduje se, že od revoluce do konce Chruščovovy éry bylo popraveno 50 000 duchovních. Členové církevní hierarchie byli uvězněni nebo vyhnáni a jejich místa zaujali poslušní duchovní, z nichž mnozí měli vazby na KGB. V roce 1985 zůstalo aktivních méně než 7 000 chrámů.[119]
Albánie byla jediným státem, který se oficiálně prohlásil za plně ateistický.[120] V některých dalších komunistických státech, jako například v Rumunsku, se rumunská pravoslavná církev jako organizace těšila relativní svobodě a dokonce prosperovala, i když pod přísnou kontrolou tajné policie. To však nevylučovalo bourání kostelů a klášterů v rámci širší systematizace (územní plánování) a státní pronásledování jednotlivých věřících. Jako příklad posledně jmenovaného vyniká Rumunsko, které provozovalo specializovanou instituci, v níž bylo mnoho pravoslavných (spolu s lidmi jiných vyznání) podrobeno psychologickému trestání nebo mučení a experimentům na kontrolu mysli, aby byli donuceni vzdát se svého náboženského přesvědčení. Toto zařízení však bylo podporováno pouze jednou frakcí v rámci režimu a trvalo pouhé tři roky. Komunistické úřady věznici v roce 1952 uzavřely a mnoho osob odpovědných za zneužívání potrestaly (dvacet z nich bylo odsouzeno k trestu smrti).[121][122]
Od postkomunismu do 21. století
Po rozpadu Sovětského svazu a následném pádu komunistických vlád v celém pravoslavném světě došlo k výraznému nárůstu křesťanského pravoslaví, zejména v Rusku. Podle Pew Research Religion & Public Life Project se mezi lety 1991 a 2008 podíl dospělých Rusů, kteří se označují za pravoslavné křesťany, zvýšil z 31 % na 72 %, a to na základě analýzy tří vln dat (1991, 1998 a 2008) z Mezinárodního programu sociálního výzkumu (ISSP), na němž spolupracují sociální vědci z přibližně 50 zemí.[123]
Výzkum agentury Pew provedený v roce 2017 zjistil, že od počátku 20. století se celosvětově zdvojnásobil počet pravoslavných obyvatel, přičemž největší oživení nastalo v Rusku.[124] V bývalém Sovětském svazu – kde žijí největší pravoslavné komunity – uvádějí pravoslavní křesťané, kteří se sami identifikovali, obecně nízkou úroveň dodržování předpisů a zbožnosti: V Rusku pouze 6 % dospělých pravoslavných křesťanů uvedlo, že chodí do kostela alespoň jednou týdně, 15 % uvádí, že náboženství je v jejich životě „velmi důležité“, a 18 % tvrdí, že se denně modlí; ostatní bývalé sovětské republiky vykazují podobně nízkou úroveň dodržování náboženských předpisů.[125]
Moskevsko-konstantinopolské schizma
1996
Od roku 1923 se Estonská pravoslavná církev oddělila od Ruské pravoslavné církve v důsledku uvěznění moskevského patriarchy Tichona a církev v Estonské republice přestala komunikovat s Ruskou církví. Požádala, aby byla podřízena přímo ekumenickému patriarchovi v Konstantinopoli a fungovala jako autonomní církev. V roce 1944 Sovětský svaz anektoval Estonsko a postavil estonskou pravoslavnou církev mimo zákon a násilně vrátil jejich církve pod kontrolu moskevského patriarchy. Nicméně primas církve, metropolita Alexandr, uprchl s 21 duchovními a 8 000 stoupenci do Švédska a založil tam synod působící po celou dobu studené války.[126]
V roce 1993 byl synod Estonské pravoslavné církve v exilu znovu zaregistrován a 20. února 1996 Bartoloměj I. Konstantinopolský obnovil postavení církve jako podřízené Konstantinopoli, nikoliv Moskvě. Moskevský patriarcha Alexij II., který se v Estonsku narodil, tuto ztrátu území odmítl a 23. února přerušil styky s patriarchou Bartolomějem a odstranil své jméno z diptychu. Obě strany poté jednaly v Curychu a 16. května 1996 bylo dosaženo dohody. V něm by etnicky estonské obyvatelstvo Estonska spadalo pod jurisdikci Estonské apoštolské pravoslavné církve, zatímco etnicky ruské obyvatelstvo Estonska by spadalo pod jurisdikci Estonské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu. Po podpisu dokumentu ruská církev obnovila společenství s pravoslavnou církví.[127][24]
2018
Od pokřtění Rusi[p 2] v roce 867 stál v čele pravoslavné církve na Ukrajině metropolita kyjevský a celé Rusi, který byl podřízen konstantinopolskému ekumenickému patriarchovi, a od doby, kdy bylo území dobyto v haličsko-volyňských válkách, které skončily v roce 1392, bylo z velké části řízeno Polsko-litevským společenstvím. Polsko-Litevsko ztratilo území ve prospěch Ruska v rámci mírové dohody Velké severní války v roce 1654. V roce 1686 Dionýsius IV. z Konstantinopole převedl území na patriarchu moskevského a celé Rusi. V roce 1924 byly pravoslavné církve na Ukrajině kromě kyjevského metropolity ekumenickým patriarchou převedeny pod jurisdikci polské pravoslavné církve jako autonomní církev, avšak ruská církev s tímto převodem nikdy nesouhlasila ani jej neuznala, především kvůli tomu, že moskevský patriarcha Tichon a většina představitelů ruské církve byli uvězněni sovětskými úředníky.[128][129][130] Sovětský svaz zpočátku vedl represivní politiku vůči pravoslavné církvi bez ohledu na její vyznání. Po zahájení nacistické invaze do Sovětského svazu však Josif Stalin přeměnil ruskou církev v propagandistický nástroj, aby zintenzivnil vlasteneckou podporu válečného úsilí. Po sovětském vítězství ve válce byly různé autonomní a nezávislé pravoslavné církve po celé východní Evropě násilně integrovány nebo znovu začleněny do ruské církve, včetně církve na Ukrajině. Mnoho církevních představitelů bylo v této době dosazeno a pečlivě sledováno NKVD, aby byla zajištěna podpora církve Sovětskému svazu.[131][132][133]
Tato situace vedla ke vzniku konkurenčních, protiruských a protisovětských církví na Ukrajině, včetně Ukrajinské autokefální pravoslavné církve (UAOC), založené v roce 1917, která se prohlásila za obnovenou autonomní církev, jež existovala před rokem 1686, ale ve 30. letech 20. století byla na sovětské Ukrajině zlikvidována. Církev byla z velké části podporována ukrajinskými emigranty a diasporou a v roce 1991 ji ukrajinská vláda obnovila jako právně uznanou církev.[134] V roce 1992 vznikla Ukrajinská pravoslavná církev – Kyjevský patriarchát (UPC-KP), kterou založili členové ruské církve vyloučení z církve za neposlušnost, spolu s podporou ukrajinské emigrace. Tato církev předložila na svém ustavujícím synodu v Kyjevě v roce 1992 žádost o ukrajinskou autokefalii.[135][136] Tyto církve konkurovaly Ukrajinské pravoslavné církvi (UOC-MP), ruské církvi na Ukrajině.[137][138]
Dne 11. října 2018 Svatý synodaKonstantinopolského ekumenického patriarchátu zrušil vydaný dopis Ruské církve, který jí umožňoval vysvěcení kyjevského metropolity, obnovil stauropežství v Kyjevě a zrušil exkomunikaci členů UAOC a UOC-KP ze strany Ruské církve. V reakci na to Svatý synod Ruské pravoslavné církve 15. října přerušil veškeré vazby s Konstantinopolským ekumenickým patriarchátem a zakázal všem členům Ruské církve přijímat společenství a svátosti z jakýchkoli církví s vazbami na Ekumenický patriarchát.[139][140] 15. prosince 2018 UAOC a UOC-KP odhlasovaly sloučení v rámci sjednocovacího sněmu východních pravoslavných církví Ukrajiny, čímž vznikla obnovená Pravoslavná církev Ukrajiny, přičemž prvním primasem sjednocené církve se stal Epifanius I. Ukrajinský z UOC-KP.[141] 5. ledna 2019 Bartoloměj I. podepsal oficiální tomos, kterým udělil autokefalitu Pravoslavné církvi Ukrajiny.[142]
Kromě přerušení vztahů s ekumenickým patriarchátem přerušila ruská církev také společenství s aténským arcibiskupem Ieronymosem II., primasem řecké církve,[143][144][145] alexandrijským patriarchou Theodorem II.,[146][147][148][149] a kyperským arcibiskupem Chrysostomosem II.[150][151][152][153] V reakci na přerušení vazeb s ekumenickým patriarchátem hlasovala Archiepiskopie západoevropských farností ruské tradice (AROCWE) o svém rozpuštění, ačkoli hlasování neprošlo, vedlo k rozkolu v AROCWE, kdy několik církví odešlo a vytvořilo „Vikariát ruské tradice metropolie Francie“, zatímco Jan Renneteau, hlava AROCWE, se osobně připojil k Ruské církvi.[154][155][156][157][158] Kromě toho během ruské invaze na Ukrajinu v roce 2022 UOC-MP přerušila veškeré styky s ruskou církví.[159][160][161]
Organizace a vedení
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/95/Canonical_territories_of_autocephalous_and_autonomous_Eastern_Orthodox_jurisdictions_%282022%29.svg/220px-Canonical_territories_of_autocephalous_and_autonomous_Eastern_Orthodox_jurisdictions_%282022%29.svg.png)
Pravoslavná církev je společenstvím autokefálních (řecky samostatných) církví, přičemž ekumenický konstantinopolský patriarcha má status primus inter pares. Konstantinopolský patriarcha má čest primátu, ale jeho titul je pouze první mezi rovnými a nemá žádnou skutečnou autoritu nad jinými církvemi než konstantinopolskou a stanovené výsady vykládá ekumenický patriarcha,[162][163][164][165] ačkoli někdy byl úřad ekumenického patriarchy obviňován z konstantinopolského nebo východního papismu.[166][167][168]
Pravoslavná církev považuje Ježíše Krista za hlavu církve a církev za jeho tělo. Věří se, že autorita a Boží milost se přímo předává pravoslavným biskupům a duchovním prostřednictvím vkládání rukou – praxe, kterou začali apoštolové, a že toto nepřerušené historické a fyzické spojení je základním prvkem pravé církve – Sk 8, 17 (Kral, ČEP); 1Tim 4, 14 (Kral, ČEP); Žd 6, 2 (Kral, ČEP). Pravoslavní tvrdí, že apoštolská posloupnost vyžaduje apoštolskou víru a biskupové bez apoštolské víry, kteří jsou v herezi, ztrácejí nárok na apoštolskou posloupnost.[169] Pravoslavné církve se od ostatních křesťanských církví odlišují praktikováním „rituálu a liturgie ... bohaté na tajemství a symboliku“,[170] podobně jako jejich názory na svátosti.
Pravoslavné společenství je organizováno do několika regionálních církví, které jsou buď autokefální („samovládné“), nebo autonomní (řecký výraz pro „samosprávné“) církevní orgány nižšího stupně, jednotné v teologii a bohoslužbě. Patří mezi ně čtrnáct autokefálních církví z Konstantinopole, Alexandrie, Antiochie, Jeruzaléma, Gruzie, Kypru, Bulharska, Srbska, Ruska, Řecka, Polska, Rumunska, Albánie a České republiky a Slovenska, které byly oficiálně pozvány na Panortodoxní koncil v roce 2016;[171] Pravoslavná církev v Americe vzniklá v roce 1970; autokefální Pravoslavná církev Ukrajiny vytvořená v roce 2019; Makedonská pravoslavná církev – Ochridské arcibiskupství, které Srbská pravoslavná církev udělila autokefalii v roce 2022;[172] a také řada autonomních církví.[162] Každá z církví má svého vládnoucího biskupa a svatý synod, který spravuje její jurisdikci a vede pravoslavnou církev k zachování a učení apoštolských a patristických tradic a církevní praxe.
Každý biskup má své území, které spravuje.[163] Jeho hlavním úkolem je dbát na zachování tradic a zvyklostí pravoslavné církve. Biskupové jsou si v autoritě rovni a nemohou zasahovat do jurisdikce jiného biskupa. Administrativně jsou tito biskupové a jejich území organizováni do různých autokefálních skupin nebo biskupských synod, které se scházejí nejméně dvakrát ročně, aby projednaly stav věcí v rámci svých biskupství. Ačkoli biskupové a jejich autokefální synody mají možnost vydávat pokyny v jednotlivých případech, jejich kroky obvykle nevytvářejí precedenty, které by ovlivňovaly celou pravoslavnou církev. Biskupové jsou téměř vždy vybíráni z řad mnichů a musí zůstat svobodní.
Církevní koncily
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ec/Rylands_Nicene_Creed_papyrus.jpg/220px-Rylands_Nicene_Creed_papyrus.jpg)
Ekumenické koncily měly demokratickou formu, každý biskup měl jeden hlas. Členové římského/byzantského císařského dvora, opati, kněží, jáhni, mniši a laici, ačkoli byli přítomni a mohli před koncilem promluvit, neměli právo hlasovat. Hlavním cílem těchto velkých synod bylo ověřit a potvrdit základní přesvědčení velké křesťanské církve jako pravdu a odstranit jako kacířství jakékoli falešné učení, které by křesťanskou církev ohrožovalo. Římský papež v té době zastával pozici primus inter pares („první mezi rovnými“), a přestože nebyl přítomen na žádném z koncilů, tento titul mu zůstal až do schizmatu mezi Východem a Západem v roce 1054.[173][174][175][176]
Pravoslavnou pozici pomohly definovat i další koncily, konkrétně Trullská synoda, konstantinopolské synody v letech 879–880, 1341, 1347, 1351, 1583, 1819 a 1872, Synoda v Iași v roce 1642 a Panortodoxní synoda v Jeruzalémě v roce 1672; Panortodoxní koncil, který se konal v Řecku v roce 2016, byl jediným takovým východním pravoslavným koncilem v moderní době.
Podle východního pravoslavného učení nedává pozice „prvního mezi rovnými“ biskupovi, který ji zastává, žádnou další moc nebo autoritu, ale spíše to, že tato osoba sedí jako organizační hlava rady rovných (jako prezident).[177]
Jedním z rozhodnutí prvního konstantinopolského koncilu (druhého ekumenického koncilu, který se sešel v roce 381), které podpořily i pozdější koncily, bylo, že konstantinopolský patriarcha má mít stejnou čest jako římský papež, protože Konstantinopol byla považována za „Nový Řím“. Podle třetího kánonu druhého ekumenického koncilu: „Protože [Konstantinopol] je novým Římem, má konstantinopolský biskup požívat čestných výsad po římském biskupovi“.[178]
28. kánon čtvrtého ekumenického koncilu tento bod upřesnil, když uvedl: „Otcové totiž právem udělili výsady starému Římu, protože to bylo královské město. A sto padesát nejsvětějších biskupů (tj. druhý ekumenický koncil v roce 381) vedeno stejnou úvahou udělilo stejná privilegia nejsvětějšímu stolci Nového Říma, spravedlivě soudíce, že město, které je poctěno svrchovaností a senátem a požívá stejných privilegií jako starý císařský Řím, má být i v církevních záležitostech zvelebeno tak, jak je.“[179]
Kvůli schizmatu již pravoslavní neuznávají primát římského papeže. Konstantinopolský patriarcha proto nyní, stejně jako před ním papež, požívá titulu „první mezi rovnými“.
Stoupenci
- Další informace: Východní pravoslaví podle země
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/41/World_Eastern_Orthodox_population.png/500px-World_Eastern_Orthodox_population.png)
Podle nejspolehlivějších odhadů, které jsou v současnosti k dispozici, se k východnímu pravoslaví hlásí přibližně 220 milionů lidí na celém světě,[5] což z něj činí druhé největší křesťanské společenství na světě po katolické církvi.[180][p 3][181]
Podle Ročenky mezinárodní náboženské demografie z roku 2015 tvořilo v roce 2010 pravoslavné obyvatelstvo 4 % světové populace, což je pokles ze 7,1 % v roce 1910. Studie rovněž zjistila pokles v poměrném vyjádření, kdy v roce 2015 tvořili pravoslavní křesťané 12,2 % z celkového počtu křesťanů na světě ve srovnání s 20,4 % o sto let dříve.[182] K podobným číslům dospěla i zpráva Pew Research Center z roku 2017, která konstatuje, že východní pravoslaví zaznamenalo pomalejší růst a menší geografické rozšíření než katolicismus a protestantismus, které byly poháněny kolonialismem a misionářskou činností po celém světě.[183]
Více než dvě třetiny všech příslušníků pravoslavné církve jsou soustředěny v jižní Evropě, východní Evropě a Rusku,[184] významné menšiny jsou ve střední Asii a Levantě. V posledním století se však východní pravoslaví více globalizovalo a zaznamenalo větší růst v západní Evropě, Americe a některých částech Afriky; církve jsou přítomny ve velkých městech většiny zemí.[185] Stoupenci tvoří největší jednotlivou náboženskou komunitu v Rusku[186][p 4][187][188] – kde žije zhruba polovina východních pravoslavných křesťanů na světě – a většinu na Ukrajině,[188][189] v Rumunsku,[188] v Bělorusku,[190] v Řecku,[p 5][188] v Srbsku,[188] v Bulharsku,[188] v Moldavsku,[188] v Gruzii,[188] v Severní Makedonii,[188] na Kypru[188] a v Černé Hoře;[188] komunity také ovládají sporná území Abcházie, Jižní Osetie a Podněstří. Významné pravoslavné menšiny existují v Bosně a Hercegovině,[p 6][188] Lotyšsku,[191] Estonsku,[192] Kazachstánu,[193] Kyrgyzstánu,[194] Libanonu,[195] Albánii, Sýrii[188] a mnoha dalších zemích.
Východní pravoslaví je nejrychleji rostoucím náboženstvím v některých západních zemích, především díky pracovní migraci z východní Evropy a v menší míře díky konverzím.[196] V Irsku se počet východních pravoslavných obyvatel mezi lety 2006 a 2011 zdvojnásobil.[196][197][198] Největší komunity v západní Evropě mají Španělsko a Německo, každá zhruba 1,5 milionu, následuje Itálie s přibližně 900 tisíci a Francie s 500 až 700 tisíci.
Ve čtyřech amerických zemích žije více než 100 000 pravoslavných křesťanů: Kromě Kanady, Mexika, Brazílie a Spojených států měly všechny tyto země na přelomu 19. a 20. století méně než 20 000 věřících.[199] Ve Spojených státech se od roku 1910 více než zečtyřnásobila jejich komunita, ze 460 000 na 1,8 milionu v roce 2017;[199] v důsledku toho roste i počet východních pravoslavných farností, jejichž počet se mezi lety 2000 a 2010 zvýšil o 16 %.[200][p 7][201]:2[p 8][202]:9[203]:4, 21, 36, 39, 53, 93
V Turecku, které kdysi po staletí patřilo k největším východním pravoslavným komunitám, klesl celkový počet křesťanů ze zhruba pětiny v roce 1914 na 2,5 % v roce 1927.[204] To bylo způsobeno především rozpadem Osmanské říše, kdy se většina křesťanských území stala nezávislými státy. Zbývající křesťanská populace se dále snížila v důsledku rozsáhlých genocid proti arménské, řecké a asyrské komunitě, následné výměny obyvatelstva mezi Řeckem a Tureckem[205] a Bulharskem a Tureckem a s tím související emigrace křesťanů do cizích zemí (většinou v Evropě a Americe).[206] V současné době tvoří pouze 0,2 % obyvatel Turecka Židé nebo různé křesťanské denominace (320 000).[207][188]
Teologie
Nejsvětější Trojice
Pravoslavní křesťané věří v Trojici, tři odlišné božské osoby (hypostase), které se mezi sebou nepřekrývají ani nemodalizují a které mají jednu božskou podstatu (ousia, řecky οὐσία) – nestvořenou, nehmotnou a věčnou.[208] Tyto tři osoby se obvykle rozlišují podle jejich vzájemného vztahu. Otec je věčný a není zplozen a nepochází z nikoho, Syn je věčný a zplozen z Otce a Duch svatý je věčný a pochází z Otce.[209] Pravoslavné učení o Trojici je shrnuto v Nicejském vyznání víry.[210]
Pravoslavní křesťané věří v monoteistické pojetí Boha (Bůh je jen jeden), který je jak transcendentní (zcela nezávislý na hmotném vesmíru a vzdálený od něj), tak imanentní (zapojený do hmotného vesmíru).[209] Pravoslavná teologie při pojednání o Božím vztahu ke stvoření rozlišuje mezi Boží věčnou podstatou, která je zcela transcendentní, a jeho nestvořenými energiemi, jimiž se Bůh dostává k lidstvu.[209] Bůh, který je transcendentní, a Bůh, který se dotýká lidstva, jsou jedno a totéž.[209] To znamená, že tyto energie nejsou něčím, co pochází od Boha nebo co Bůh vytváří, ale spíše jsou samotným Bohem: jsou odlišné, ale neoddělitelné od Božího vnitřního bytí.[211] Tento názor se často nazývá palamismus.
Při chápání Trojice jako „jednoho Boha ve třech osobách“ se "tři osoby" nemají zdůrazňovat více než „jeden Bůh“ a naopak. Tři osoby jsou sice odlišné, ale jsou sjednoceny v jedné božské podstatě a jejich jednota se projevuje ve společenství a jednání tak dokonale, že o nich nelze uvažovat odděleně. Například jejich spása lidstva je činností, kterou vykonávají společně: „Kristus se stal člověkem z dobré vůle Otce a za spolupráce Ducha svatého. Kristus posílá Ducha svatého, který vychází z Otce, a Duch svatý utváří Krista v našich srdcích, a tak je oslaven Bůh Otec“ – Mt 24, 7 (Kral, ČEP). Jejich „společenství podstaty“ je „nedělitelné“. Trojiční terminologie – esence, hypostaze atd. se používá „filosoficky“, „aby se odpovědělo na představy heretiků“ a „aby se termíny umístily tam, kde oddělují blud a pravdu.“[212] Slova dělají, co mohou, ale podstata Trojice v její plnosti podle přesvědčení zůstává mimo lidské chápání a vyjádření, je to svaté tajemství, které lze pouze zakusit.
Hřích, spása a vtělení
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e0/John_Damascus_%28arabic_icon%29.gif/193px-John_Damascus_%28arabic_icon%29.gif)
Když pravoslavní křesťané mluví o padlé přirozenosti, neříkají, že se lidská přirozenost stala zlou sama o sobě. Lidská přirozenost je stále utvářena k obrazu Božímu, lidé jsou stále Božím stvořením a Bůh nikdy nestvořil nic zlého, ale padlá přirozenost zůstává otevřená zlým úmyslům a činům. Mezi východními pravoslavnými se někdy říká, že lidé mají „sklon k hříchu“; to znamená, že některé hříšné věci lidi přitahují. Je přirozeností pokušení, že hříšné věci se zdají být tím přitažlivější, a je to padlá přirozenost lidí, která tuto přitažlivost vyhledává nebo jí podléhá. Pravoslavní křesťané odmítají augustinovské stanovisko, že potomci Adama a Evy jsou vlastně vinni prvotním hříchem svých předků.[213]
Od pádu člověka je tedy dilematem lidstva, že žádný člověk nemůže obnovit svou přirozenost do jednoty s Boží milostí; bylo nutné, aby Bůh provedl v lidské přirozenosti další změnu. Pravoslavní křesťané věří, že Ježíš Kristus byl absolutně a zcela Bohem i člověkem, měl dvě přirozenosti nedělitelně: věčně zplozený z Otce ve svém božství, narodil se ve svém lidství z ženy, Marie, s jejím souhlasem, skrze seslání Ducha svatého. Žil na zemi, v čase a dějinách, jako člověk. Jako člověk také zemřel a odešel na místo mrtvých, kterým je Hádes. Protože však byl Bůh, ani smrt, ani Hádes ho nemohly zadržet a on ve svém lidství mocí Ducha svatého znovu vstal k životu, čímž zničil moc Hádu i samotné smrti.[214]
Tím, že Kristus zničil moc Hádu držet lidstvo jako rukojmí, zpřístupnil cestu ke spáse všem spravedlivým, kteří zemřeli od počátku času, a zachránil tak mnohé, včetně Adama a Evy, kteří jsou v církvi připomínáni jako svatí.[215]
Kristovo vzkříšení
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/28/1678._%D0%A1%D0%B0%D1%88%D1%8D%D1%81%D1%86%D0%B5_%D1%9E_%D0%BF%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0.jpg/200px-1678._%D0%A1%D0%B0%D1%88%D1%8D%D1%81%D1%86%D0%B5_%D1%9E_%D0%BF%D0%B5%D0%BA%D0%BB%D0%B0.jpg)
Pravoslavná církev chápe Ježíšovu smrt a vzkříšení jako skutečné historické události, jak jsou popsány v evangeliích Nového zákona.
Křesťanský život
Církevní učení říká, že pravoslavní křesťané vstupují křtem do nového života spásy skrze pokání, jehož cílem je účast na Božím životě skrze působení Ducha svatého. Život východního pravoslavného křesťana je duchovní poutí, na níž každý člověk prostřednictvím napodobování Krista a hesychasmu[216] pěstuje praxi neustálé modlitby. Každý život se odehrává v rámci života církve jako úd Kristova těla.[217] Tehdy se skrze oheň Boží lásky v působení Ducha svatého každý člen stává svatějším, plněji sjednoceným s Kristem, počínaje tímto životem a pokračuje v dalším.[218][219] Církev učí, že každý, kdo se narodil k Božímu obrazu, je povolán k theosis, naplnění obrazu v podobnosti s Bohem. Bůh Stvořitel, který má božství od přirozenosti, nabízí každému člověku účast na božství tím, že spolupracuje na přijetí jeho daru milosti.[220]
Pravoslavná církev, která sama sebe chápe jako Tělo Kristovo a podobně chápe i křesťanský život, který má vést ke sjednocení všech údů jeho těla v Kristu, vnímá církev jako společenství všech Kristových údů, těch, kteří nyní žijí na zemi, a také všech, kteří v průběhu věků přešli do nebeského života. „Obecně“ východní pravoslaví vidí církev „jako čistě mystické tělo, jehož pochopení nelze dosáhnout rozvojem racionální nebo přirozené teologie“.[170]
Církev zahrnuje křesťanské svaté všech dob a také soudce, proroky a spravedlivé Židy první smlouvy, Adama a Evu, dokonce i anděly a nebeské zástupy.[221] Při východních pravoslavných bohoslužbách uctívají pozemští členové spolu s nebeskými členy Boha jako jedno společenství v Kristu, ve spojení, které přesahuje čas a prostor a spojuje nebe se zemí. Tato jednota církve se někdy nazývá společenství svatých.[222]
Pravoslavný řád sv. Benedikta
Řád svatého Benedikta je sdružení mnichů pravoslavné církve, kteří se snaží žít podle Řehole svatého Benedikta. Ekvivalentní mnišský řád v katolické církvi je znám jako Řád svatého Benedikta, zkráceně OSB.
Ve Spojených státech má Antiochijská pravoslavná arcidiecéze Severní Ameriky nejméně jeden benediktinský klášter.[223]
V rámci Ruské pravoslavné církve je mimo Rusko několik benediktinských mnišských domů, skit a pousteven, které jsou stavropegiálně podřízeny přímo metropolitovi. Pro pravoslavné laiky existuje oblátský program Ruské pravoslavné církve svatého Benedikta v Oklahoma City v Oklahomě.[224]
Panna Maria a další svatí
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7f/Tinos_panagia_evangelistria_200707_04.jpg/220px-Tinos_panagia_evangelistria_200707_04.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0a/Vladimirskaya.jpg/220px-Vladimirskaya.jpg)
Pravoslavná církev považuje smrt a odloučení těla od duše za nepřirozené – za důsledek pádu člověka. Zastávají také názor, že církevní obec tvoří živí i mrtví. Všechny osoby, které se v současné době nacházejí v nebi, jsou považovány za svaté, ať už jsou jejich jména známa, nebo ne. Existují však význační svatí, které Bůh zjevil jako obzvláště dobré příklady. Když je svatý zjeven a nakonec uznán velkou částí církve, slaví se bohoslužba oficiálního uznání (glorifikace).[225]
To z dotyčného „neudělá“ světce; pouze se tím uzná tato skutečnost a oznámí se to ostatním členům církve. Pro oslavu světce je stanoven den, skládají se hymny a vytvářejí se ikony. Každý den v roce se slaví řada světců. Jsou uctíváni (je jim prokazována velká úcta a láska), ale nejsou bohoslužebně oslavováni, neboť bohoslužba náleží pouze Bohu (tento názor zastávají také starobylé východní církve a katolická církev). Tím, že pravoslavní projevují svatým tuto lásku a žádají je o modlitby, projevují svou víru, že svatí tímto způsobem napomáhají procesu spásy ostatních.
Mezi svatými má přední místo Panna Maria (běžně nazývaná Theotokos nebo Bogorodica: „Matka Boží“). V pravoslavné teologii je Matka Boží naplněním starozákonních archetypů zjevených v Arše úmluvy (protože nesla Novou smlouvu v osobě Krista) a v hořícím keři, který se zjevil před Mojžíšem (symbolizuje, že Matka Boží nese Boha, aniž by byla strávena).[226]
Pravoslavní věří, že Kristus byl od okamžiku svého početí plně Bohem i člověkem. Maria je proto nazývána Theotokos nebo Bogorodička jako potvrzení božství toho, koho porodila. Věří se také, že její panenství nebylo při početí vtěleného Boha dotčeno, že jí nebylo nijak ublíženo a že zůstala navždy pannou. Písemné zmínky o „bratrech“ Krista jsou vykládány jako příbuzenské, vzhledem k tomu, že slovo „bratr“ bylo používáno ve více významech, stejně jako výraz „otec“. Vzhledem ke svému jedinečnému místu v dějinách spásy je Maria ctěna nad všechny ostatní svaté a zvláště uctívána pro velké dílo, které skrze ni Bůh vykonal.[227]
Pravoslavná církev považuje těla všech svatých za svatá, která se jimi stala díky účasti na svatých tajemstvích, zejména na přijímání svatého Kristova těla a krve, a díky přebývání Ducha svatého v církvi. Skutečnost, že osoby a fyzické věci mohou být učiněny svatými, je základním kamenem učení o vtělení, které Bůh ve starozákonních dobách zjevil také přímo svým přebýváním v Arše úmluvy. Za svaté jsou tedy považovány i fyzické předměty spojené se svatými, a to díky jejich účasti na pozemských skutcích těchto svatých. Podle církevního učení a tradice svědčí o této svatosti relikvií svatých sám Bůh prostřednictvím mnoha zázraků s nimi spojených, které se v dějinách od biblických dob objevují, často včetně uzdravení z nemocí a zranění.[228]
Eschatologie
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3d/Torcello_-_Santa_Maria_Assunta.Last_Judgement.jpg/200px-Torcello_-_Santa_Maria_Assunta.Last_Judgement.jpg)
Pravoslavní křesťané věří, že když člověk zemře, duše se dočasně oddělí od těla. Ačkoli může krátce zůstat na zemi, nakonec je po soukromém soudu doprovázena buď do ráje (Abrahamova lůna), nebo do temnoty Hádu. Pravoslavní neuznávají učení o očistci, které zastává katolicismus. Zkušenost duše s některým z těchto stavů je pouze „předzvěstí“ – prožívá ji pouze duše – až do Posledního soudu, kdy se duše a tělo znovu spojí.[229][230]
Pravoslavní věří, že stav duše v Hádu může být ovlivněn láskou a modlitbami spravedlivých až do Posledního soudu.[231] Z tohoto důvodu církev nabízí zvláštní modlitbu za zemřelé třetí den, devátý den, čtyřicátý den a rok po smrti pravoslavného křesťana. V průběhu roku je také několik dní, které jsou vyhrazeny pro všeobecnou vzpomínku na zemřelé, někdy i na nevěřící. Tyto dny obvykle připadají na sobotu, protože právě v sobotu ležel Kristus v hrobě.[230]
Pravoslavní věří, že po posledním soudu:
- Všechny duše se znovu spojí se svými vzkříšenými těly.
- Všechny duše plně prožijí svůj duchovní stav.
- Po dosažení dokonalosti budou svatí navždy postupovat k hlubší a plnější lásce k Bohu, která se rovná věčnému štěstí.[230]
Bible
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/40/Paris_psaulter_gr139_fol5v.jpg/200px-Paris_psaulter_gr139_fol5v.jpg)
Oficiální Bible pravoslavné církve obsahuje text Starého zákona v Septuagintě a knihu Daniel v překladu Theodotion. Pro Nový zákon se používá patriarchální text.[232][233] Pravoslavní křesťané zastávají názor, že Bible je slovesnou ikonou Krista, jak to vyhlásil 7. ekumenický koncil.[234] Bibli označují za svaté písmo, což znamená spisy obsahující základní pravdy křesťanské víry, jak je zjevil Kristus a Duch svatý jejím božsky inspirovaným lidským autorům. Písmo svaté tvoří hlavní a autoritativní písemné svědectví svaté tradice a je nezbytné jako základ veškerého pravoslavného učení a víry.[235]
Pravoslavná církev nikdy nepochybovala o tom, že celý seznam knih je úctyhodný a prospěšný pro četbu a studium,[236] i když neformálně si některých knih váží více než jiných, nejvíce čtyř evangelií. Z podskupin, které jsou dostatečně významné, aby mohly být jmenovány, zahrnuje „Anagignoskomena“ (ἀναγιγνωσκόμενα, „věci, které se čtou“) deset starozákonních knih, které jsou v protestantském kánonu odmítány,[237] ale pravoslavní je považují za hodné čtení při bohoslužbách, i když se těší menší úctě než 39 knih hebrejského kánonu.[238] Nejnižší úroveň obsahuje zbývající knihy, které nejsou přijímány ani protestanty, ani katolíky, mezi nimi Žalm 151. Ačkoli se jedná o žalm a nachází se v knize žalmů, není zařazen do Žaltáře (prvních 150 žalmů).[239]
Ve velmi úzkém smyslu není zcela ortodoxní nazývat Písmo svaté „Božím slovem“. Tento titul si pravoslavná církev vyhrazuje pro Krista, což má oporu v samotném Písmu, nejvýrazněji v první kapitole Janova evangelia. Boží slovo není prázdné jako lidská slova. „Bůh řekl: ,Budiž světloʻ; a bylo světlo“.[240]
Pravoslavná církev se nehlásí k protestantskému učení sola scriptura. Církev definovala, co je Písmo, a také vykládá jeho význam.[241] Kristus slíbil: „Až přijde On, Duch pravdy, uvede vás do veškeré pravdy“.[242]
Písmo svaté obsahuje historická fakta, poezii, idiomy, metafory, přirovnání, morální příběhy, podobenství, proroctví a literaturu moudrosti a každé z nich je třeba při výkladu brát v úvahu. Ačkoli je text inspirován Bohem, stále se skládá ze slov v lidských jazycích, uspořádaných do lidsky rozpoznatelných forem. Pravoslavná církev se nebrání poctivému kritickému a historickému studiu Bible.[243]
Územní expanze a doktrinální integrita
Jak se církev v průběhu staletí zvětšovala, měnila se i logistická dynamika fungování tak velkých celků: patriarchové, metropolité, archimandriti, opati a abatyše, ti všichni byli pověřeni zastřešováním určitých správních míst.[zdroj?]
Liturgie
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fe/Meister_der_Sophien-Kathedrale_von_Ohrid_001.jpg/220px-Meister_der_Sophien-Kathedrale_von_Ohrid_001.jpg)
Církevní kalendář
Menší cykly probíhají také souběžně s ročními cykly. Týdenní cyklus dnů předepisuje pro každý den zvláštní zaměření kromě dalších, které mohou být dodržovány.[244]
- Každý den týdenního cyklu je věnován určitým zvláštním památkám. Neděle je věnována Kristovu zmrtvýchvstání, v pondělí se uctívají svaté moci bez těla (andělé, archandělé atd. ); úterý je zasvěceno prorokům a zvláště největšímu z proroků, Janu Předchůdci a Křtiteli Páně; středa je zasvěcena kříži a připomíná Jidášovu zradu; čtvrtek uctívá svaté apoštoly a hierarchy, zvláště Mikuláše, biskupa z Myry v Lykii; Pátek je rovněž zasvěcen kříži a připomíná den ukřižování; sobota je zasvěcena všem svatým, zvláště Matce Boží, a památce všech, kteří odešli z tohoto života v naději na vzkříšení a věčný život.
Církevní obřady
- Hlavní články: Božská liturgie a Kanonické hodinky#Používání v byzantském ritu
Hudba a zpěv
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/40/Patriarchate_Constantinopolis.jpg/220px-Patriarchate_Constantinopolis.jpg)
Církev vytvořila osm modů nebo tónů (viz Octoechos), v nichž může být zpěv zasazen v závislosti na ročním období, svátku nebo jiných okolnostech typikonu. Existuje mnoho verzí a stylů, které jsou tradiční a přijatelné a které se v jednotlivých kulturách velmi liší.[245]
Tradice
Umění a architektura
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/14/Orthodox-Church-interior.jpg/240px-Orthodox-Church-interior.jpg)
Arcidiecézní katedrála Nejsvětější Trojice na Upper East Side v New Yorku je největším pravoslavným kostelem na západní polokouli.[246]
Místní zvyky
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/34/Broken_vases_on_Holy_Saturday_in_Corfu.jpg/180px-Broken_vases_on_Holy_Saturday_in_Corfu.jpg)
Lokálnost se projevuje také v regionálním pojetí církevní jurisdikce, která je často vymezena také podle národnostních hranic. Mnoho pravoslavných církví přijímá národní název (např. albánská pravoslavná, bulharská pravoslavná, antiochijská pravoslavná, gruzínská pravoslavná, řecká pravoslavná, rumunská pravoslavná, ruská pravoslavná, srbská pravoslavná, ukrajinská pravoslavná atd.) a tento název může určovat, který jazyk se používá při bohoslužbách, který biskup předsedá a kterou z typik se řídí konkrétní církevní obce. Na Blízkém východě se pravoslavní křesťané obvykle označují jako rumští („římští“) pravoslavní, a to kvůli jejich historickému spojení s Východořímskou (Byzantskou) říší.[247]
Svaté tajiny (svátosti)
To, co se na Západě často označuje jako svátosti nebo svátostiny, je v pravoslavných církvích známo jako „svaté tajiny“.
Zatímco katolická církev uvádí sedm svátostí a mnohé protestantské skupiny dvě (křest a eucharistii) nebo dokonce žádnou, pravoslavní počet svátostí neomezují. V katechismech se však z důvodu praktičnosti často hovoří o sedmi velkých tajinách. Mezi ně patří svaté přijímání (nejpřímější spojení), křest, chrisma, zpověď, pomazání, manželství a svěcení. Tento termín se však správně vztahuje i na další posvátné úkony, jako je mnišská tonzura nebo žehnání svěcené vody, a zahrnuje půst, almužnu nebo tak prostý úkon, jako je zapálení svíce, zapálení kadidla, modlitba nebo prosba o Boží požehnání na jídlo.[248]
Křest
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7c/GreekOrthodoxBaptism1.jpg/220px-GreekOrthodoxBaptism1.jpg)
Křest je tajina, které proměňuje starého a hříšného člověka v nového a čistého; starý život, hříchy a všechny chyby jsou pryč a je dán čistý štít. Křtem se člověk spojuje s Tělem Kristovým tím, že se stává členem pravoslavné církve. Během bohoslužby se žehná voda. Katechumen je třikrát zcela ponořen do vody ve jménu Nejsvětější Trojice. To je považováno za smrt „starého člověka“ účastí na ukřižování a pohřbení Krista a znovuzrození k novému životu v Kristu účastí na jeho vzkříšení.[249]
Řádně je tajina křtu udělována biskupy a kněžími; v naléhavých případech však může křtít kterýkoli pravoslavný křesťan.[250]
Pomazání
Pomazání (někdy nazývané biřmování) je tajina, při němž je pokřtěné osobě udělen dar Ducha svatého skrze pomazání svatým křižmem.[251][252] Obvykle se uděluje bezprostředně po křtu jako součást téže bohoslužby, ale používá se také při přijímání odpadlých členů pravoslavné církve.[253] Stejně jako je křest účastí člověka na smrti a vzkříšení Krista, je i pomazání účastí člověka na příchodu Ducha svatého o Letnicích.[254]
Pokřtěný a pomazaný pravoslavný křesťan je plnoprávným členem církve a může přijímat eucharistii bez ohledu na věk.[254]
Posvětit křižmo může kterýkoli biskup kdykoli, ale obvykle se to děje jen jednou ročně, často když se sejde biskupská synoda na svém výročním zasedání. Některé autokefální církve dostávají křižmo od jiných. Pomazání jím nahrazuje vzkládání rukou popsané v Novém zákoně, a to i tehdy, když se používá nástroj, jako je například štětec.[255]
Svaté přijímání (eucharistie)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/28/Liturgy_St_James_1.jpg/220px-Liturgy_St_James_1.jpg)
Přijímání se podává pouze pokřtěným a pomazaným východním pravoslavným křesťanům, kteří se připravili postem, modlitbou a zpovědí. Kněz podává dary liturgickou lžičkou, nazývanou „cochlear“, přímo do úst přijímajícího z kalicha.[256] Od křtu jsou malí kojenci a děti přinášeni ke kalichu, aby přijali svaté přijímání.[254]
Pokání (zpověď)
Manželství
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/16/Wedding_of_Nicholas_II_and_Alexandra_Feodorovna_by_Laurits_Tuxen_%281895%2C_Hermitage%29.jpg/250px-Wedding_of_Nicholas_II_and_Alexandra_Feodorovna_by_Laurits_Tuxen_%281895%2C_Hermitage%29.jpg)
Z pravoslavného pohledu je manželství jedním ze svatých tajin (neboli svátostí). Stejně jako v mnoha jiných křesťanských tradicích, například v katolicismu, slouží ke spojení ženy a muže ve věčném svazku a lásce před Bohem, s cílem následovat Krista a jeho evangelium a vychovat skrze jejich svatý svazek věrnou, svatou rodinu.[257][258] Církev chápe manželství jako svazek jednoho muže a jedné ženy a někteří pravoslavní představitelé se ostře vyslovili proti civilní instituci manželství osob stejného pohlaví.[259][260]
Ježíš řekl, že "„až vstanou z mrtvých, nebudou se ženit ani vdávat, ale budou jako andělé v nebi“ – Mk 12, 25 (Kral, ČEP). Pro pravoslavného křesťana by tato pasáž neměla být chápána tak, že křesťanské manželství nezůstane realitou v Království, ale poukazuje na skutečnost, že vztahy nebudou „tělesné“, ale „duchovní“.[261] Láska mezi ženou a mužem jako ikona vztahu mezi Kristem a církví je věčná.[261]
Církev sice uznává, že ve výjimečných případech je lepší, když se manželé rozejdou, ale občanské rozvody oficiálně neuznává. Pro pravoslavné znamená tvrzení, že manželství je nerozlučitelné, že by nemělo být porušeno, přičemž porušení takového svazku, který je vnímán jako svatý, je proviněním vyplývajícím buď z cizoložství, nebo z dlouhodobé nepřítomnosti jednoho z partnerů. Povolení nového manželství je tedy aktem soucitu církve s hříšným člověkem.[262]
Svátostné svěcení
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c2/Kheirotonia.jpg/250px-Kheirotonia.jpg)
Ovdovělí kněží a jáhni se nesmí znovu oženit a je běžné, že takoví duchovní odcházejí do kláštera (viz kněžský celibát). To platí i pro ovdovělé manželky duchovních, které se znovu nevdávají a stávají se mniškami, když jejich děti odrostou. Pouze muži mohou přijímat svěcení, ačkoli jáhenky měly v církvi jak liturgické, tak pastorační funkce.[263]
V roce 2016 se alexandrijský patriarchát rozhodl znovu zavést řád diakonek.[264][265] V únoru 2017 vysvětil patriarcha Theodoros II. pět žen na jáhenky v rámci alexandrijského patriarchátu.[266]
Pomazání
Mezináboženské vztahy
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6d/Fond-du-lac-circus.preview.jpg/220px-Fond-du-lac-circus.preview.jpg)
Vztahy s ostatními křesťany
V roce 1920 vydal konstantinopolský ekumenický patriarchát encykliku „adresovanou všem Kristovým církvím, ať jsou kdekoli“, v níž naléhal na užší spolupráci mezi odloučenými křesťany a navrhoval „Ligu církví“, obdobu nově založené Společnosti národů.[267] Toto gesto přispělo k založení Světové rady církví (SRC);[268] jako takové jsou členy SRC téměř všechny pravoslavné církve a „pravoslavní duchovní a teologové působí v jejích výborech“.[269] Kallistos Ware, britský metropolitní biskup pravoslavné církve, prohlásil, že ekumenismus „je pro pravoslaví důležitý: pomohl vytlačit různé pravoslavné církve z jejich relativní izolace, přiměl je setkat se navzájem a vstoupit do živého kontaktu s nepravoslavnými křesťany.“[270]
Hilarion Alfejev, tehdejší metropolita Volokolamský a vedoucí vnějších vztahů Moskevského patriarchátu Ruské pravoslavné církve, prohlásil, že pravoslavní a evangeličtí protestantští křesťané sdílejí stejné postoje v „takových otázkách, jako jsou potraty, rodina a manželství“, a přeje si „energické zapojení zdola“ mezi oběma křesťanskými společenstvími v těchto otázkách.[271] V tomto ohledu se rozdíly mezi katolickým a pravoslavným společenstvím nijak významně nezlepšily. Dogmatické a liturgické polarity byly významné, a to i a zejména v poslední době. Relevantním sporným bodem mezi monarchicky papežskou, administrativně centralizovanou katolickou církví a decentralizovanou konfederací pravoslavných církví je teologický význam Panny Marie.[272] Během své návštěvy Gruzie v říjnu 2016 byl papež František většinou pravoslavných křesťanů uražen, když vedl mši před prakticky prázdným stadionem Micheila Meskhiho v Tbilisi.[273]
Orientální pravoslavné církve nejsou ve společenství s pravoslavnou církví, přestože mají podobné názvy. Pomalý dialog směřující k obnovení společenství mezi oběma církvemi začal v polovině 20. století[274] a zejména v 19. století, kdy se řecký patriarcha v Egyptě musel na dlouhou dobu vzdálit ze země; svou církev opustil pod vedením koptského papeže Cyrila IV. z Alexandrie.[275]
V roce 2019 prohlásil primas Ukrajinské pravoslavné církve metropolita Kyjeva a celé Ukrajiny Epifanius, že „teoreticky“ by se Pravoslavná církev Ukrajiny a Ukrajinská řeckokatolická církev mohly v budoucnu spojit do jednotné církve kolem kyjevského stolce.[276] V roce 2019 prohlásil primas UHKC, větší arcibiskup kyjevsko-haličský Svjatoslav, že je třeba vynaložit veškeré úsilí k obnovení původní jednoty kyjevské církve v její pravoslavné a katolické větvi, přičemž uvedl, že obnovení eucharistického společenství mezi Římem a Konstantinopolí není utopií.[277]
Navzdory určitým snahám katolických i pravoslavných představitelů není většina pravoslavných křesťanů, stejně jako katolíků, nakloněna vzájemnému sjednocení svých církví, neboť se k němu hlásí jen 35 procent, v lepším případě 38 procent z nich.[125]
Vztahy s islámem
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b8/1821_atrocities_Constantinople.jpg/220px-1821_atrocities_Constantinople.jpg)
Podle Bat Ye'or byla křesťanům pod islámskou vládou odepřena rovnost práv, protože byli nuceni platit daň džizja.[278]
Metropolita Alfejev v roce 2007 vyjádřil možnost mírového soužití islámu a křesťanství v Rusku, protože tato dvě náboženství v Rusku nikdy nevedla náboženské války.[279]
Oblasti
Různé autokefální a autonomní synody pravoslavné církve jsou odlišné z hlediska správy a místní kultury, ale většinou existují ve vzájemném plném společenství. Kromě toho existují některé schizmatické církve, které nejsou v žádném společenství, přičemž všechny tři skupiny se označují za pravoslavné.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a7/%CE%A0%CE%B1%CF%81%CE%BF%CF%85%CF%83%CE%AF%CE%B1_%CF%84%CE%BF%CF%85_%CE%A5%CF%80%CE%BF%CF%85%CF%81%CE%B3%CE%BF%CF%8D_%CE%95%CE%BE%CF%89%CF%84%CE%B5%CF%81%CE%B9%CE%BA%CF%8E%CE%BD_%CE%9D._%CE%9A%CE%BF%CF%84%CE%B6%CE%B9%CE%AC_%CF%83%CF%84%CE%B7%CE%BD_%CE%91%CE%B3%CE%AF%CE%B1_%CE%BA%CE%B1%CE%B9_%CE%9C%CE%B5%CE%B3%CE%AC%CE%BB%CE%B7_%CE%A3%CF%8D%CE%BD%CE%BF%CE%B4%CE%BF_%CF%84%CE%B7%CF%82_%CE%9F%CF%81%CE%B8%CF%8C%CE%B4%CE%BF%CE%BE%CE%B7%CF%82_%CE%95%CE%BA%CE%BA%CE%BB%CE%B7%CF%83%CE%AF%CE%B1%CF%82%2C_%CE%9A%CF%81%CE%AE%CF%84%CE%B7%2C_16-27-6-2016_%2827614224782%29.jpg/220px-thumbnail.jpg)
Další skupina východních pravoslavných křesťanů, kteří nejsou hlavním proudem, se označuje jako praví pravoslavní nebo starokalendářníci; jsou to ti, kteří bez pověření své mateřské církve nadále používají starý juliánský kalendář a odštěpili se od své mateřské církve.
Ruská pravoslavná církev v zahraničí (RPCVZ) se v roce 2007 sjednotila s Moskevským patriarchátem; tyto dvě církve se od sebe oddělily ve 20. letech 20. století v důsledku podřízenosti RPCVZ nepřátelskému sovětskému režimu.
Další skupina, nazývaná starověrci, se v roce 1666 oddělila od oficiální ruské pravoslavné církve na protest proti reformám církevního obřadu, které zavedl moskevský patriarcha Nikon.
Hlavní společenství
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5f/AlexGreekCathedralFront.jpg/220px-AlexGreekCathedralFront.jpg)
Pravoslavná církev je společenstvím 15 autokefálních, tj. administrativně zcela nezávislých regionálních církví,[280] dále Pravoslavné církve v Americe a dvou ukrajinských pravoslavných církví. Pravoslavnou církev v Americe uznávají jako autokefální pouze ruská, bulharská, gruzínská, polská a česko-slovenská církev. V prosinci 2018 zástupci dvou neuznaných ukrajinských pravoslavných církví spolu se dvěma metropolity uznané, ale autokefální Ukrajinské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu vyhlásili vznik jednotné Ukrajinské pravoslavné církve. Dne 5. ledna 2019 obdržela Pravoslavná církev Ukrajiny od Ekumenického patriarchátu tomos o autokefalii (dekret, který definuje podmínky nezávislosti církve) a získala tak místo v diptychu.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/34/Patrikana_e_Pej%C3%ABs.jpg/220px-Patrikana_e_Pej%C3%ABs.jpg)
Každá církev má vymezené geografické hranice své jurisdikce a je řízena svým sborem biskupů nebo synodou, které předsedá vyšší biskup – její primas (nebo první hierarcha). Primát může nést čestný titul patriarchy, metropolity (ve slovanské tradici) nebo arcibiskupa (v řecké tradici).
Každá regionální církev se skládá z eparchií (nebo diecézí), které řídí biskup. Některé církve přiznávají eparchii nebo skupině eparchií různý stupeň autonomie (samosprávy). Tyto autonomní církve si zachovávají různou míru závislosti na své mateřské církvi, která je obvykle definována v tomosu nebo jiném dokumentu o autonomii.
Níže je uveden seznam 15 autokefálních pravoslavných církví, které tvoří hlavní část pravoslavného křesťanství, přičemž všechny jsou si navzájem rovny, ale Ekumenický patriarchát je titulován jako první mezi rovnými. Na základě definic je seznam uveden v pořadí podle priority a v případě potřeby v abecedním pořadí, přičemž jsou uvedeny i některé jejich složky – autonomní církve a exarcháty. Liturgický titul primase je uveden kurzívou.
1. Konstantinopolský ekumenický patriarchát (konstantinopolsko-novořímský arcibiskup a první mezi rovnými patriarchy)
- Autonomní pravoslavná církev Finska (arcibiskup Helsinek a celého Finska, dříve arcibiskup Karélie a celého Finska)
- Samostatná pravoslavná církev na Krétě (arcibiskup krétský)
- Samosprávné mnišské společenství hory Athos
- Samosprávná pravoslavná církev v Koreji (metropolita Soulu a celé Koreje)
- Autonomní pravoslavná církev Finska (arcibiskup Helsinek a celého Finska, dříve arcibiskup Karélie a celého Finska)
2. Řecký pravoslavný patriarchát Alexandrie (papež a patriarcha velkého města Alexandrie, Libye, Pentapolis, Etiopie, celé egyptské země a celé Afriky)
3. Řecký pravoslavný patriarchát Antiochie (patriarcha Antiochie a celého Východu)
4. Řecký pravoslavný patriarchát Jeruzalémský (patriarcha Svatého města Jeruzaléma a celé Svaté země, Sýrie, Arábie, za řekou Jordán, Kány Galilejské a Svatého Sionu)
- Autonomní církev hory Sinaj (arcibiskup Chorebu, Sinaje a Raity)
5. Ruská pravoslavná církev (patriarcha moskevský a celé Rusi)
- Autonomní pravoslavná církev v Japonsku (arcibiskup tokijský a metropolita celého Japonska)
- Běloruský exarchát (metropolita Minský a Slucký, patriarchální exarcha celého Běloruska)
- Samostatná ruská pravoslavná církev mimo Rusko (metropolita východní Ameriky a New Yorku, první jerarcha ruské církve v zahraničí)
- Autonomní pravoslavná církev v Japonsku (arcibiskup tokijský a metropolita celého Japonska)
6. Srbská pravoslavná církev (arcibiskup pećský, metropolita bělehradský a karlovský a srbský patriarcha)
7. Bulharská pravoslavná církev (metropolita sofijský a patriarcha celého Bulharska)
8. Rumunská pravoslavná církev (arcibiskup bukurešťský, metropolita muntenský a dobrudžský, místodržící na stolci cařihradském a patriarcha rumunský)
- Autonomní rumunská pravoslavná metropole Ameriky (rumunský pravoslavný arcibiskup Spojených států amerických a rumunský pravoslavný metropolita Ameriky)
- Autonomní rumunská pravoslavná metropole Ameriky (rumunský pravoslavný arcibiskup Spojených států amerických a rumunský pravoslavný metropolita Ameriky)
9. Gruzínská pravoslavná církev (katolicko-patriarcha celé Gruzie, arcibiskup mcchetsko-tbiliský a metropolitní biskup abchazský a pittsundský)
10. Kyperská církev (arcibiskup Nové Justiniany a celého Kypru)
11. Řecká církev (arcibiskup aténský a celého Řecka)
12. Albánská pravoslavná církev (arcibiskup Tirany, Durresu a celé Albánie)
13. Polská pravoslavná církev (metropolita varšavský a celého Polska nebo arcibiskup varšavský a metropolita celého Polska)[p 9][281]
14. Pravoslavná církev českých zemí a Slovenska (arcibiskup pražský, metropolita českých zemí a Slovenska nebo arcibiskup prešovský, metropolita českých zemí a Slovenska)
15. Makedonská pravoslavná církev – Ochridské arcibiskupství (metropolita skopský a arcibiskup ochridský a makedonský a justiniánský primas)
Pravoslavné církve se sporným statutem
V rámci hlavní části východního pravoslaví existují nevyřešené vnitřní otázky týkající se autonomního nebo autokefálního statusu či legitimity následujících pravoslavných církví, zejména mezi těmi, které vycházejí z ruské pravoslavné nebo konstantinopolské církve:
- Pravoslavná církev v Americe (arcibiskup washingtonský, metropolita celé Ameriky a Kanady) – autokefalie neuznaná ekumenickým patriarchátem.
- Samosprávná Estonská apoštolská pravoslavná církev (metropolita Tallinnu a celého Estonska) – Uznána pouze Ekumenickým patriarchátem, proti ní stojí pouze Ruská pravoslavná církev.
- Samosprávná Estonská pravoslavná církev Moskevského patriarchátu (metropolita Tallinnu a celého Estonska) – Ekumenický patriarchát ji neuznává.
- Autonomní Besarabská pravoslavná církev v Moldavsku (arcibiskup Kišiněvský, metropolita Besarábie a exarcha území) Rumunské pravoslavné církve – Území nárokované Ruskou pravoslavnou církví.
- Autonomní moldavská pravoslavná církev (metropolita Kišiněvský a celého Moldavska) Ruské pravoslavné církve – jurisdikce zpochybňovaná Rumunskou pravoslavnou církví.
- Pravoslavná církev Ukrajiny (metropolita kyjevský a celé Ukrajiny) – uznána Ekumenickým patriarchátem, Řeckou církví, Kyperskou církví a Alexandrijským patriarchátem[282][283][284][285][286][287] od října 2020, proti ní stojí Ruská, Antiochijská, Česká a Slovenská, Srbská a Polská pravoslavná církev a Pravoslavná církev v Americe.[288][289][290]
- Ukrajinská pravoslavná církev (Moskevský patriarchát), samosprávná na základě prohlášení, které později schválila a uznala Gruzínská pravoslavná církev[291] – jurisdikce sporná s Pravoslavnou církví Ukrajiny, kterou téměř všechny církve nadále uznávaly jako součást MOC
- Lotyšská pravoslavná církev (metropolita rižský a celého Lotyšska), která měla před rokem 1941 autokefalii, byla v roce 1941 v důsledku sovětské okupace a anexe pobaltských států násilně integrována a stala se samosprávnou součástí Ruské pravoslavné církve, přičemž Ekumenický patriarchát tuto situaci v roce 1978 akceptoval; v roce 2022 lotyšský parlament (Saeima) z bezpečnostních důvodů vyhlásil obnovení autokefalie LPC od RPC.
Tradicionalistické skupiny
Pravé pravoslaví
Pravé pravoslaví se odděluje od hlavního proudu společenství kvůli otázkám ekumenismu a kalendářní reformy již od 20. let 20. století.[292] Hnutí odmítá Konstantinopolský ekumenický patriarchát, Moskevský patriarchát a všechny církve, které jsou s nimi ve společenství, obviňuje je z hereze a staví se pod biskupy, kteří dělají totéž. Drží se používání juliánského kalendáře a tvrdí, že kalendářní reforma z 20. let 20. století je v rozporu s ekumenickými koncily. Neexistuje žádné oficiální společenství pravých pravoslavných; často se jedná o místní skupiny a jejich působnost je omezena na určitého biskupa nebo lokalitu.
Starokalendářníci
Jde o tu část pravoslavných křesťanů, kteří považují ekumenismus za církevní herezi a nový kalendář za odsouzenou inovaci. Obecně jsou nazýváni jako starostylníci či starokalendářníci.
Starověrci
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fa/Crucession_Davidovo-Elizarovo_Guslitci_Moscow_reg_8504.jpg/220px-Crucession_Davidovo-Elizarovo_Guslitci_Moscow_reg_8504.jpg)
Starověrci jsou skupiny, které nepřijímají liturgické reformy, jež v ruské pravoslavné církvi provedl moskevský patriarcha Nikon v 17. století. Přestože všechny skupiny starověrců vznikly jako důsledek odporu vůči Nikonovým reformám, netvoří jeden monolitní celek. Navzdory důrazu na neměnné dodržování přednikonovských tradic se starověrci vyznačují velkou rozmanitostí skupin, které se hlásí k různým výkladům církevní tradice a často nejsou ve vzájemném společenství (některé skupiny dokonce praktikují znovukřtění před přijetím člena jiné skupiny do svého středu).
Církve, které nejsou ve společenství s jinými církvemi
Církve s neregulérním nebo nevyřešeným kanonickým statusem jsou subjekty, které provedly biskupské svěcení mimo normy kanonického práva nebo jejichž biskupové byli exkomunikováni jednou ze 14 autokefálních církví. Patří mezi ně nacionalistické a jiné schizmatické subjekty, jako je Abchazská pravoslavná církev.
Odkazy
Poznámky
- ↑ Protestantismus jako celek není jediná církev ani jediná denominace.
- ↑ Rus (Ruthenia) je region obývaný východními Slovany, kterým kdysi vládla knížata z dynastie Ruriků. Tento termín se vztahuje ke středověku, na rozdíl od novějšího (15. století) termínu „Rusko“. Viz také: Rus, Rusko a Rusínsko.
- ↑ Početné protestantské skupiny ve světě, pokud je vezmeme všechny dohromady, výrazně převyšují počet východních pravoslavných, ale teologicky se liší a netvoří jednotné společenství.
- ↑ Podle Romana Lunkina v rozhovoru o průzkumu z roku 2012, který zveřejnila Среда (Sreda), je asi 40 % obyvatel Ruské federace pravoslavných. Pouze 5 % z nich však patří k nějaké farnosti nebo se pravidelně účastní bohoslužeb. Lunkin uvedl, že toto je odborníkům již dlouho známo, ale přetrvává mýtus, že 80-90 % obyvatelstva je pravoslavných. Podle odhadu The World Factbook 2006 je 15–20 % praktikujících ruských pravoslavných, ale existuje velká populace nepraktikujících věřících.
- ↑ Údaje jsou odhadované, nejsou k dispozici údaje ze sčítání lidu, CIA uvádí, že Řecko je z 98 % pravoslavné, ale další studie zjistily, že v Boha věří pouze 60–80 %, pokud je to pravda, pak může být pravoslavných maximálně 80 %.
- ↑ S absolutní většinou v subnárodní entitě Republika srbská.
- ↑ Podle Alexeje Krindatche se „celkový počet pravoslavných farností“ ve Spojených státech od roku 2000 do roku 2010 zvýšil o 16 %, z čehož napsal, že pravoslavné církve rostou. Krindatch ve svém upozornění z roku 2010 neuvedl žádné údaje o změně počtu členů za stejné období.
- ↑ Podle Olivera Herbela v knize Turning to Tradition průzkum náboženské krajiny USA z roku 2008 „naznačuje, že pokud dochází k nárůstu, je statisticky nevýznamný“. Průzkum náboženské krajiny USA z roku 2014 také ukazuje, v rámci výběrové chyby průzkumu ±9,2 %, která odpovídá velikosti vzorku kategorie pravoslavných křesťanů 186 osob, statisticky nevýznamný pokles v kategorii „pravoslavní křesťané“ jako procento populace od roku 2007 do roku 2014. Ale pouze 53 % lidí, kteří byli pravoslavnými křesťany v dětství, se v roce 2014 stále identifikuje jako pravoslavní křesťané. Kategorie pravoslavných křesťanů „je z největší části tvořena přistěhovalci a dětmi přistěhovalců“.
- ↑ Primas polské pravoslavné církve je označován jako arcibiskup varšavský a metropolita celého Polska, ale polská pravoslavná církev je oficiálně metropolií.
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Eastern Orthodox Church na anglické Wikipedii.
- ↑ Religious Belief and National Belonging in Central and Eastern Europe [online]. Pew Research Center's Religion & Public Life Project, 2017-05-10 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Eastern Orthodoxy – Worship and sacraments [online]. Encyclopedia Britannica, rev. 2020-04-13 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ FISKE, Edward B. Greek Orthodox Vote to Use Vernacular in Liturgy. The New York Times. 1970-07-03. Dostupné online. ISSN 0362-4331. (angličtina)
- ↑ KOYZIS, David T. Liturgy and archaic language [online]. First Things, 2009-10-27, rev. 2020-04-13 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b BRIEN, Joanne O; PALMER, Martin. The Atlas of Religion. [s.l.]: University of California Press, 2007. Dostupné online. ISBN 978-0-520-24917-2. Kapitola There are over 220 million Orthodox Christians worldwide, s. 22. (angličtina)
- ↑ a b Eastern Orthodoxy [online]. Encyclopædia Britannica Online, rev. 2023-05-18 [cit. 2023-10-12]. Dostupné online. (angličtina) „Východní pravoslaví, oficiální název, používaný i v britské angličtině, je ortodoxní katolická církev, jedna ze tří hlavních doktrinálních a jurisdikčních skupin křesťanství.“
- ↑ a b ELLWOOD, Robert S; ALLES, Gregory D. Ellwood Encyclopedia of World Religions. Infobase. [s.l.]: [s.n.], 2007. Dostupné online. ISBN 978-1-4381-1038-7. S. 128. (angličtina) „Pravoslavné církve se správně nazývají ,Pravoslavná katolická církevʻ.“
- ↑ a b TSICHLIS, Fr. Steven. Frequently Asked Questions About the Orthodox Church [online]. St. Paul's Greek Orthodox Church, Irvine, CA, 2013-12-10, rev. 2014-05-04 [cit. 2023-10-12]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2013-12-10. (angličtina) „Plný název naší církve je ,Pravoslavná katolická církevʻ.“
- ↑ JOHNSON, Todd M. Status of Global Christianity, 2019, in the Context of 1900–2050. [s.l.]: Center for the Study of Global Christianity Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Eastern Orthodox. Příprava vydání Parry, Ken; Melling, David J.; Brady, Dimitri; Griffith, Sidney H.; Healey, John F., eds. [s.l.]: The Blackwell Dictionary of Eastern Christianity. Oxford, UK: Blackwell Publishing Ltd, 2017-09-01 [1999]. Dostupné online. ISBN 978-1-4051-6658-4. S. 170. (angličtina) doi:10.1002/9781405166584. „Pravoslavní jsou druhým největším křesťanským společenstvím, které počtem členů předčí pouze římskokatolické společenství.“
- ↑ BBC – Religions – Christianity: Eastern Orthodox Church [online]. BBC, rev. 2008-06-11 [cit. 2023-10-12]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ FAIRCHILD, Mary. Christianity: Basics: Eastern Orthodox Church Denomination [online]. christianity.about.com, 2014-05-22, rev. 2014-12-14 [cit. 2023-10-12]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2016-06-05. (angličtina)
- ↑ The Patriarch Bartholomew [online]. 60 Minutes. CBS, 2009-12-20, rev. 2021-06-26 [cit. 2023-10-12]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Biography – The Ecumenical Patriarchate [online]. Ecumenical Patriarchate, 2019-12-11 [cit. 2023-10-12]. Dostupné online. (řečtina)
- ↑ WINFIELD, Nicole; FRASER, Suzan. Pope Francis Bows, Asks For Blessing From Ecumenical Patriarch Bartholomew In Extraordinary Display Of Christian Unity [online]. Huffington Post, 2014-11-30, rev. 2016-03-17 [cit. 2023-10-12]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2016-03-17. (angličtina)
- ↑ MARSHALL, Katherine. Finding Global Balance. [s.l.]: World Bank Publications, 2005. Dostupné online. S. 119. (angličtina) „Jeho Svatost je duchovním vůdcem 300 milionů pravoslavných křesťanů na celém světě.“
- ↑ WARE, Kallistos. The Orthodox Church. (new ed.). vyd. New York: Penguin Books, 1993-04-29. Dostupné online. ISBN 978-0-14-014656-1. S. 8. (angličtina)
- ↑ a b The Orthodox Faith – Volume I – Doctrine and Scripture – The Symbol of Faith – Church [online]. Orthodox Church in America, rev. 2020-07-27 [cit. 2023-10-12]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ MEYENDORFF, John. Byzantine Theology: Historical Trends and Doctrinal Themes [online]. Fordham University Press, 1983 [cit. 2023-10-12]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ PETER, Laurence. Orthodox Church split: Five reasons why it matters [online]. BBC, 2018-10-17 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina) „Ruská pravoslavná církev se sídlem v Moskvě má nejméně 150 milionů stoupenců, což je více než polovina všech pravoslavných křesťanů. ... Ale pan Šterin, který přednáší o trendech v bývalých sovětských republikách, říká, že některé farnosti napojené na Moskvu pravděpodobně přejdou k nové církvi vedené Kyjevem, protože mnoho farností ,se příliš neliší ve svých politických preferencíchʻ.“
- ↑ Orthodox Christianity's geographic center remains in Central and Eastern Europe [online]. Pew Research Center's Religion & Public Life Project, 2017-11-08, rev. 2020-12-09 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ SHERWOOD, Harriet. Christians flee growing persecution in Africa and Middle East [online]. The Guardian, 2016-01-13 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ HAIDER, Huma. K4D The Persecution of Christians in the Middle East. University of Birmingham [online]. Publishing Service U.K. Government, 2017-02-16 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b Eastern Orthodox. The Blackwell Dictionary of Eastern Christianity. Příprava vydání Parry, Ken; Melling, David J.; Brady, Dimitri; Griffith, Sidney H.; Healey, John F. (eds.). Oxford, UK: Blackwell Publishing Ltd, 2017-09-01 [1999]. Dostupné online. ISBN 978-1-4051-6658-4. S. 169–170. (angličtina) doi:10.1002/9781405166584.
- ↑ a b „ECUMENICAL COUNCILS“. Historical dictionary of the Orthodox church. Příprava vydání Prokurat, Michael; et al., (eds.). [s.l.]: Scarecrow Press, 1996. Dostupné online. ISBN 0-8108-3081-7. S. 114–115. (angličtina) OCLC 797749844.
- ↑ a b Ecumenical councils. The Blackwell Dictionary of Eastern Christianity. Příprava vydání Parry, Ken; Melling, David J.; Brady, Dimitri; Griffith, Sidney H.; Healey, John F., (eds.). Oxford, UK: Blackwell Publishing Ltd, 2017-09-01 [1999]. Dostupné online. ISBN 978-1-4051-6658-4. S. 171–172. (angličtina) Doi:10.1002/9781405166584.
- ↑ Western rite Orthodoxy. The Blackwell Dictionary of Eastern Christianity. Příprava vydání Parry, Ken; Melling, David J.; Brady, Dimitri; Griffith, Sidney H.; Healey, John F., (eds.). Oxford, UK: Blackwell Publishing Ltd, 2017-09-01 [1999]. Dostupné online. ISBN 978-1-4051-6658-4. S. 514–515. (angličtina) Doi:10.1002/9781405166584.
- ↑ About Orthodox. Saint Mary Antiochian Orthodox Church [online]. Pawtucket, RI, rev. 2014-05-04 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina) „Oficiální označení pravoslavné církve je ,pravoslavná katolická a apoštolská církevʻ.“
- ↑ To be an Orthodox Christian ... [online]. Orthodox Christian Church in Thailand (Moscow Patriarchate), rev. 2014-05-04 [cit. 2023-10-13]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-08-26. (angličtina)
- ↑ LOSCH, Richard R. The Many Faces of Faith: A Guide to World Religions and Christian Traditions. [s.l.]: Wm. B. Eerdmans Publishing, 2002-05-01. Dostupné online. ISBN 978-0-8028-0521-8. S. 76. (angličtina) „Oficiální název tohoto tělesa je Pravoslavná katolická církev.“
- ↑ The monks of Decani Monastery, Kosovo. The Orthodox Church, An Introduction [online]. Orthodox Christian Information Center, 2014-05-03 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina) „Oficiální označení církve v liturgických a kanonických textech je ,pravoslavná katolická církevʻ.“
- ↑ What We Believe [online]. The Orthodox Church. The Diocese of Eastern Pennsylvania, Orthodox Church in America, 2014-05-éš. Dostupné online. (angličtina) „Oficiální označení církve v liturgických a kanonických textech je ,pravoslavná katolická církevʻ (gr. catholicos = všeobecná).“
- ↑ "About Orthodoxy [online]. The Orthodox Church. Berlin, MD: Christ the Saviour Orthodox Church, 2014-05-03 [cit. 2023-10-13]. Dostupné online. (angličtina) „Oficiální označení církve v liturgických a kanonických textech je ,pravoslavná katolická církevʻ (gr. catholicos = všeobecná).“
- ↑ The Holy Orthodox Christian Church: Its Faith and Life [online]. Archangels Books, rev. 2014-05-04 [cit. 2023-10-14]. Dostupné online. (angličtina) „Oficiální označení církve v liturgických a kanonických textech je ,pravoslavná katolická církevʻ (gr. catholicos = všeobecná).“
- ↑ Orthodox Christianity – Introduction [online]. Serbian Orthodox Diocese of Ras and Prizren, rev. 2014-05-04 [cit. 2023-10-14]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2012-05-15. (angličtina) „Oficiální označení církve v liturgických a kanonických textech je ,pravoslavná katolická církevʻ (gr. catholicos = všeobecná).“
- ↑ About Orthodoxy [online]. Holy Ascension Orthodox Church, Frackville, PA, rev. 2014-05-04 [cit. 2023-10-14]. Dostupné online. (angličtina) „Oficiální označení církve v liturgických a kanonických textech je ,pravoslavná katolická církevʻ (gr. catholicos = všeobecná).“
- ↑ Eastern Orthodoxy [online]. Encyclopaedia Britannica, rev. 2021-11-11 [cit. 2023-10-14]. Dostupné online. (angličtina) „Oficiální označení církve ve východních pravoslavných liturgických nebo kanonických textech je ,pravoslavná katolická církevʻ. Vzhledem k historickým vazbám východního pravoslaví na Východořímskou říši a Byzanc (Konstantinopol) se však používá označení ,východníʻ nebo ,řecká pravoslavnáʻ církev.“
- ↑ Merriam-Webster's Encyclopedia of World Religions. [s.l.]: Merriam-Webster, 1999-09. Dostupné online. ISBN 978-0-87779-044-0. S. 309. (angličtina) „Oficiální označení církve ve východních pravoslavných liturgických nebo kanonických textech je ,pravoslavná katolická církevʻ.“
- ↑ KALLISTOS, Ware. The Orthodox Church. (new ed.). vyd. New York: Penguin Books, 1993-04-29. Dostupné online. ISBN 978-0-14-014656-1. S. 307. (angličtina)
- ↑ FITZGERALD, Thomas E. The Orthodox Church. Westport, CT: Praeger Publishers, 1998-09-30. Dostupné online. ISBN 978-0-275-96438-2. S. 8. (angličtina)
- ↑ DE VIE, D. Charles. The Eastern Orthodox-Catholic Church and the Anglican Church: Their Union. [s.l.]: Tufts University, 1945. Dostupné online. (angličtina) OCLC 190830032.
- ↑ NIELSEN, Stevan L; JOHNSON, W. Brad; ELLIS, Albert. Counseling and Psychotherapy With Religious Persons: A Rational Emotive Behavior Therapy Approach. [s.l.]: Taylor & Francis, 2001-05-01. Dostupné online. ISBN 978-1-4106-0070-7. S. 248. (angličtina) „V pravoslavné katolické církvi je autorita“.
- ↑ FORTESCUE, Adrian. The Orthodox Eastern Church. 2. vyd. Londýn / 2University of Virginia (2008-12-11): Catholic Truth Society, 1908. Dostupné online. S. 255. (angličtina) „...všechno je shromážděno a stále žije ve Svaté apoštolské pravoslavné katolické církvi sedmi koncilů.“
- ↑ BECCHIO, Bruno; SCHADÉ, Johannes P. Encyclopedia of World Religions. [s.l.]: Concord Pub, 2006. 960 s. Dostupné online. ISBN 978-1-60136-000-7. (angličtina)
- ↑ LOSCH, Richard R. The Many Faces of Faith: A Guide to World Religions and Christian Traditions. [s.l.]: Wm. B. Eerdmans, 2002-05-03. ISBN 978-0-8028-0521-8. S. 76. (angličtina)
- ↑ Merriam-Webster's Encyclopedia of World Religions. [s.l.]: Merriam-Webster, 1999-09. Dostupné online. ISBN 978-0-87779-044-0. S. 309–310. (angličtina)
- ↑ The Longer Catechism of The Orthodox, Catholic, Eastern Church [online]. Pravoslavieto, rev. 2021-09-27 [cit. 2023-10-14]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b Eastern Orthodoxy [online]. Encyclopædia Britannica Online, 2014, rev. 2014-05-29 [cit. 2023-10-14]. Dostupné online. (angličtina) „Vzhledem k používání názvu ,řeckokatolíciʻ východními církvemi katolické církve a historickým vazbám pravoslavné katolické církve na Východořímskou říši a Byzanc (Konstantinopol) se však exonymum v americkém anglickém úzu označovalo jako ,Easternʻ nebo ,Greek Orthodoxʻ Church. Tyto termíny jsou někdy zavádějící, zejména pokud se vztahují na ruské nebo slovanské církve a na pravoslavné komunity v západní Evropě a Americe.“
- ↑ a b FITZGERALD, Thomas. The Orthodox Church: An Introduction [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, 1996-01-09, rev. 2016-06-03 [cit. 2023-10-14]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2016-06-03. (angličtina)
- ↑ Herbert Thurston. Catholic. In: Knight, Kevin (ed.). The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company, 1908. Dostupné online. Svazek 3. (angličtina)
- ↑ HARDON, John. Catholic Catechism. New York: Doubleday, 1981. Dostupné online. ISBN 978-0-385-08045-3. S. 217. (angličtina)
- ↑ LIDDELL, Henry George; SCOTT, Robert. δοκέω In: A Greek-English Lexicon [online]. perseus.tufts.edu [cit. 2023-10-15]. Dostupné online. (angličtina, řečtina)
- ↑ Ware 1991, s. 16, 271.
- ↑ HIEROTHEOS, Metropolitan of Nafpaktos. The Mind of the Orthodox Church. Levadia, Greece: Birth of the Theotokos Monastery, 1998. ISBN 978-960-7070-39-5. S. 69–72. (angličtina)
- ↑ Ware 1991, s. 212–213.
- ↑ Ware 1991, s. 282.
- ↑ Ware 1991, s. 180–199.
- ↑ Ware 1991, s. 152–179.
- ↑ Ware 1991, s. 203–204.
- ↑ Jan 14, 17 (Kral, ČEP); Jan 14, 26 (Kral, ČEP)
- ↑ Ware 1991, s. 215.
- ↑ PONTICUS, Evagrius [4. století]. O modlitbě, 60. In: Jacques-Paul Migne. Patrologia Graeca. Paris: Imprimerie Catholique, 1865. Dostupné online. Svazek 79. S. 1180B.
- ↑ VYZNAVAČ, Maxim [7. století]. Dopis, 20. In: Jacques-Paul Migne. Patrologia Graeca. Paris: Imprimerie Catholique, 1865. Dostupné online. Svazek 91. S. 601C.
- ↑ „Catholic“ and „Orthodox“ – Questions & Answers [online]. Orthodox Church in America, rev. 2022-05-12 [cit. 2023-10-16]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ American Heritage Dictionary of the English Language. 5. vyd. [s.l.]: Houghton Mifflin Harcourt, 2014. Dostupné online. ISBN 978-0-547-04101-8. Kapitola „catholicity“, s. 294. (angličtina)
- ↑ a b Ware 1991, s. 16.
- ↑ Encyclopedia of Christianity. Svazek 3. [s.l.]: Wm. B. Eerdmans, 2003. Dostupné online. ISBN 978-0-8028-2415-8. S. 867. (angličtina)
- ↑ LEITH, John H. Creeds of the Churches. 3. vyd. Westminster: John Knox Press, 1982. Dostupné online. ISBN 978-0-8042-0526-9. S. 486. (angličtina)
- ↑ Great Schism [online]. National Geographic Society, 2020-04-06, rev. 2022-05-12 [cit. 2023-10-16]. Dostupné online. (angličtina) „16. července 1054 byl exkomunikován konstantinopolský patriarcha Michael Kerullarios, čímž začalo „velké schizma“, které vytvořilo dvě největší křesťanské denominace – římskokatolickou a pravoslavnou víru.“
- ↑ a b c WARE, Kallistos. The Orthodox Church. (new ed.). vyd. New York: Penguin Books, 1993-04-29. Dostupné online. ISBN 978-0-14-014656-1. (angličtina)
- ↑ ŠPIDLÍK, Tomáš. The spirituality of the Christian East: a systematic handbook. [s.l.]: [s.n.], 1986. ISBN 978-0-87907-879-9. (angličtina)
- ↑ The First Ecumenical Council [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, 1989-08-24, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ The Second Ecumenical Council [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, 1989-08-24, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ The Third Ecumenical Council [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, 1989-08-24, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ The Fourth Ecumenical Council [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, 1989-08-24, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. [hhttps://www.goarch.org/-/the-fourth-ecumenical-council Dostupné online]. (angličtina)
- ↑ The Fifth Ecumenical Council [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, 1990-08-14, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ The Sixth Ecumenical Council [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, 1985-08-11, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ The Seventh Ecumenical Council [online]. Greek Orthodox Archdiocese of America, 1985-08-10, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Fanar: Churches reach agreement on pan-Orthodox Holy Synod in 2016 [online]. Asia News, 2014-08-03 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ PARRY, Ken. Christianity: Religions of the World. [s.l.]: Infobase Publishing, 2009. ISBN 9781438106397. S. 139. (angličtina)
- ↑ PARRY, Ken. The Blackwell Companion to Eastern Christianity. [s.l.]: John Wiley & Sons, 2010. ISBN 9781444333619. S. 368. (angličtina)
- ↑ POUNDS, Norman John Greville. An Historical Geography of Europe, 1500–1840. [s.l.]: CUP Archive, 1979. Dostupné online. ISBN 0-521-22379-2. S. 124. (angličtina)
- ↑ Hagia Sophia [online]. Archnet, rev. 2016-03-12 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b HEINLE, Erwin; SCHLAICH, Jörg. Kuppeln aller Zeiten, aller Kulturen. Stuttgart: [s.n.], 1996. ISBN 3-421-03062-6. (němčina)
- ↑ CAMERON, Averil. Οι Βυζαντινοί. Athény: Psychogios, 2009. ISBN 978-960-453-529-3. (řečtina)
- ↑ MEYENDORFF, John. The Byzantine Legacy in the Orthodox Church. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1982. Dostupné online. ISBN 9780913836903. (angličtina)
- ↑ FAZIO, Michael; MOFFETT, Marian; WODEHOUSE, Lawrence. Buildings Across Time. 3. vyd. [s.l.]: McGraw-Hill Higher Education, 2009. ISBN 978-0-07-305304-2. (angličtina)
- ↑ SIMONS, Marlise. Center of Ottoman Power [online]. The New York Times, 1993-08-22, rev. 2009-06-04 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Image 219 of The Divine Liturgies of Saints Basil, Gregory, and Cyril [online]. Library of Congress, rev. 2021-12-04 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Tout 7 : Lives of Saints : Synaxarium - CopticChurch.net [online]. St Mark's Coptic Orthodox Church, Jersey City, NJ, rev. 2021-12-04 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ The Heresy of Eutyches (Eutychianism) – Nature of Christ [online]. St Takla Haymanout, rev. 2021-12-04 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ AVENARIUS, A. Christianity in 9th-century Rus. // Beitruge zur byzantinischen Geschichte im 9.-11. Jahrhundert. Praha: V. Vavrinek, 1978. S. 301–315.
- ↑ LUKAROSKI, Aco. St. Clement of Ohrid Cathedral – About Saint Clement of Ohrid [online]. stclementofohrid.com, 2015-03-05, rev. 2015-05-16 [cit. 2023-10-17]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2015-05-16. (angličtina)
- ↑ DVORNÍK, František. The Slavs: Their Early History and Civilization. Boston: American Academy of Arts and Sciences, 1956. S. 179. (angličtina) „Žaltář a Kniha proroků byly upraveny nebo ,zmodernizoványʻ se zvláštním zřetelem na jejich použití v bulharských kostelích a právě v této škole bylo hlaholské písmo nahrazeno tzv. cyrilicí, která se více blížila řeckému unciálnímu písmu, značně zjednodušila situaci a je dodnes používána pravoslavnými Slovany.“
- ↑ CURTA, Florin. Southeastern Europe in the Middle Ages, 500–1250. [s.l.]: Cambridge Medieval Textbooks. Cambridge University Press, 2006. Dostupné online. ISBN 978-0-521-81539-0. Kapitola Cyrillic preslav., s. 221–222. (angličtina)
- ↑ HUSSEY, J. M.; LOUTH, Andrew. The Orthodox Church in the Byzantine Empire. [s.l.]: Oxford History of the Christian Church. Oxford University Press, 2010. ISBN 978-0-19-161488-0. S. 100. (angličtina)
- ↑ a b Cyril and Methodius, Saints. In: Columbia Encyclopedia. 6. vyd. [s.l.]: [s.n.], 2001–2005, s.v. (angličtina)
- ↑ „Cyril and Methodius, Saints“ and „Orthodoxy, Missions ancient and modern“. In: Warren E. Preece. Encyclopædia Britannica. [s.l.]: [s.n.], 1972. S. 846, s.v.. (angličtina)
- ↑ Social Science. In: David H. Levinson. Encyclopedia of World Cultures. [s.l.]: [s.n.], 1991. S. 239, s.v.. (angličtina)
- ↑ MEYERS, Eric M. The Oxford Encyclopedia of Archaeology in the Near East. [s.l.]: [s.n.], 1997. S. 151. (angličtina)
- ↑ LUNT. Slavic Review. [s.l.]: [s.n.], 1964-06. S. 216. (angličtina)
- ↑ JAKOBSON, Roman. Crucial problems of Cyrillo-Methodian Studies. [s.l.]: [s.n.] (angličtina)
- ↑ STRAKHOVSKY, Leonid Ivan. A Handbook of Slavic Studies. [s.l.]: [s.n.] S. 98. (angličtina)
- ↑ BOGDANOVICH, V. History of the ancient Serbian literature. Belgrade: [s.n.], 1980. S. 119. (angličtina)
- ↑ THERNSTROM, Stephan. Harvard Encyclopedia of American Ethnic Groups. [s.l.]: Belknap Press, 1980. Dostupné online. ISBN 978-0-674-37512-3. S. 925. (angličtina)
- ↑ Harvest of Despair [online]. Ukrainian Canadian Research and Documentation Centre (UCRDC), rev. 2019-01-21 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Great Schism [online]. National Geographic Society, 2020-04-06, rev. 2020-07-22 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ East-West Schism 01 [online]. Orthodox Church in the Philippines, 2012-01-14, rev. 2016-06-20 [cit. 2023-10-17]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2012-09-05. (angličtina)
- ↑ Pope Innocent III, Letters, 126 [online]. sourcebooks.fordham.edu [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina) (12. července 1205, adresovaný papežskému legátovi, který křižáky zprostil poutnických slibů). Text převzat z internetové příručky Medieval Sourcebook od Paula Halsalla. Upraveno. Původní překlad J. Brundage.
- ↑ The Horses of San Marco. Překlad Wilton-Ely, John; Wilton-Ely, Valerie. Venice: Thames and Hudson, 1979. ISBN 0500233047. S. 191. (angličtina)
- ↑ CARLSON, Dr. David. Continuing the Dialogue of Love: Orthodox-Catholic Relations in 2004 [online]. Articles on moral / morality Orthodox Christian perspective, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ ANDRIOTIS, Nikolaos. Θέματα Νεοελληνικής Ιστορίας, ΟΕΔΒ (Témata z moderních řeckých dějin). 8. vyd. [s.l.]: [s.n.], 2008. Kapitola Otázka uprchlíků v Řecku (1821–1930). (řečtina)
- ↑ PHILLIPS, Andrew. Russian Destinies [online]. Orthodox England, 2005-07-04, rev. 2008-09-28 [cit. 2023-10-17]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2012-09-08. (angličtina)
- ↑ Peace Treaties and International Law in European History: from the late Middle Ages to World War One. [s.l.]: Randall. Lesaffer, 2004. S. 357. (angličtina)
- ↑ SOLŽENICYN, Alexandr. Dvě stě let spolu. [s.l.]: [s.n.]
- ↑ DMITRACOVA, Olesya. Russian Orthodox church reunites after 80-year rift [online]. Reuters, 2007-05-17 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ ALEXANDER, servant of God. Father Arseny, 1893–1973: Prisoner, Priest and Spiritual Father. [s.l.]: St Vladimir's Seminary Press, 1998. Dostupné online. ISBN 978-0-88141-180-5. (angličtina)
- ↑ SULLIVAN, Patricia. Anti-Communist Priest Gheorghe Calciu-Dumitreasa [online]. The Washington Post. s. C09, 2006-11-26, rev. 2008-05-09 [cit. 2023-10-17]. (angličtina)
- ↑ a b OSTLING, Richard. Cross meets Kremlin [online]. Time, 2001-06-24, rev. 2008-04-07 [cit. 2023-10-17]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2013-05-21. (angličtina)
- ↑ ELSIE, Robert. Historical Dictionary of Albania. Historical Dictionaries of Europe, No. 75. 2. vyd. Lanham, MD, a Plymouth: The Scarecrow Press, 2010. ISBN 978-0-8108-6188-6. S. 27. (angličtina)
- ↑ DUMITRU, Bacu. The Anti-Humans. Student Re-Education in Romanian Prisons [online]. Soldiers of the Cross, Englewood, Colorado, 1971, rev. 2007-09-27 [cit. 2023-10-17]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2007-09-27. (angličtina) Původně napsáno v rumunštině jako Pitești, Centru de Reeducare Studențească, Madrid, 1963.
- ↑ CIOROIANU, Adrian. Pe umerii lui Marx. O introducere în istoria comunismului românesc („Na ramenou Marxe. Exkurz do dějin rumunského komunismu“). Bukurešť: Editura Curtea Veche, 2005. (rumunština)
- ↑ Russians Return to Religion, But Not to Church [online]. Pew Research Center's Religion & Public Life Project, 2014-02-10, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Orthodox Christianity in the 21st Century [online]. Pew Research Center's Religion & Public Life Project, 2017-11-08, rev. 2021-05-22 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b Orthodox Christianity in the 21st Century [online]. Pew Research Center's Religion & Public Life Project, 2017-11-08, rev. 2021-05-23 [cit. 2023-10-17]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ TOOM, Tarmo. Orthodox Church in Estonia. In: The Encyclopedia of Eastern Orthodox Christianity. [s.l.]: Wiley-Blackwell Publishing, 2011. Dostupné online. S. 226–228. (angličtina)
- ↑ Statement of the Holy Synod of the Russian Orthodox Church 8 November 2000: Russian Orthodox Church [online]. Department for External Church Relations of the Russian Orthodox Church, 2000-11-12, rev. 2018-06-12 [cit. 2023-10-17]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2018-06-12. (angličtina) „Patriarcha Bartoloměj vydal 20. února 1996 ,Zákonʻ o obnovení Tomosu patriarchy Melecia IV. z roku 1923 a o zřízení ,autonomní pravoslavné estonské metropolieʻ na území Estonska. Časová správa byla svěřena arcibiskupovi karelskému a celofínskému Janovi. Do kanonického společenství byla přijata schizmatická skupina v čele se suspendovanými duchovními. Tím se schizma v Estonsku stalo skutečností.
V reakci na jednostranné a nezákonné kroky patriarchy Bartoloměje se 23. února 1996 Svatý synod Ruské pravoslavné církve rozhodl uznat je ,za schizmatické a nutící naši církev pozastavit kanonické a eucharistické společenství s konstantinopolským patriarchátem... a vynechat jméno konstantinopolského patriarchy v diptychu primasů místních pravoslavných církvíʻ.“ - ↑ SHUBIN, Daniel. From the Earliest Years Through Tsar Ivan IV.. In: A History of Russian Christianity. New York: Algora Publishing, 2004. ISBN 978-0-87586-289-7. Svazek I. (angličtina)
- ↑ ROWELL, S. C. Lithuania Ascending: A Pagan Empire Within East-Central Europe, 1295–1345. In: Cambridge Studies in Medieval Life and Thought: Fourth Series. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1994. ISBN 978-0-521-45011-9. Svazek 25. (angličtina)
- ↑ SYSYN, Frank E. The Formation of Modern Ukrainian Religious Culture: The Sixteenth and Seventeenth Centuries. In: Hosking, Geoffrey (ed.). Church, Nation and State in Russia and Ukraine. Basingstoke, England: [s.n.], 1991. doi:10.1007/978-1-349-21566-9. ISBN 978-1-349-21566-9. S. 1–22. (angličtina)
- ↑ ALEKSEEV, Valery. Historické a kanonické odkazy na důvody odchodu věřících z moskevského patriarchátu. Vytvořeno pro moldavskou vládu [online]. ipc.od.ua, rev. 2006-11-29 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2006-11-29. (ruština)
- ↑ Московський патріархат створювали агенти НКВС, – свідчать розсекречені СБУ документи [online]. espreso.tv, 2017-12-10 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (ukrajinština)
- ↑ ПОЛОЗОВ, Александр. СБУ рассекретила архивы: московского патриарха в 1945 году избирали агенты НКГБ [online]. znak.com, 2017-12-11 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2017-12-11. (ruština)
- ↑ Metropolitan Epifaniy (Dumenko) becomes Primate of One Local Orthodox Church of Ukraine [online]. Religious Information Service of Ukraine, 2018-12-15 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ СТАТУТ ПРО УПРАВЛІННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ КИЇВСЬКОГО ПАТРІАРХАТУ, Viz kapitola I., § 1 a 7 [online]. cerkva.info [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (ukrajinština)
- ↑ ДОРОШЕНКО, Юрій. After autocephaly, The Ukrainian Week (26 October 2018) (in Ukrainian) The Ecumenical Patriarchate unveiled documents in support of Ukrainian autocephaly [online]. Український Тиждень, 2018-09-14, rev. 2018-10-26 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ SKORKIN, Konstantin. Holy War: The Fight for Ukraine's Churches and Monasteries [online]. Carnegie Endowment for International Peace, 2023-04-11, rev. 2023-04-27 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Yearbook of the Ecumenical Patriarchate, Year 2022. [s.l.]: [s.n.] S. 1007–1026.
- ↑ Statement by the Holy Synod of the Russian Orthodox Church concerning the encroachment of the Patriarchate of Constantinople on the canonical territory of the Russian Church [online]. Russian Orthodox Church, 2018-10-15, rev. 2019-07-16 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina) „Přijmout do společenství schizmatiky a osobu anathemizovanou v jiné místní církvi se všemi jím vysvěcenými ,biskupyʻ a ,duchovnímiʻ, zasahování do cizích kanonických oblastí, snaha opustit vlastní historická rozhodnutí a závazky – to vše vede konstantinopolský patriarchát mimo kanonický prostor a k našemu velkému zármutku nám znemožňuje pokračovat v eucharistickém společenství s jeho hierarchou, duchovními a laiky. Od této chvíle až do odmítnutí antikanonických rozhodnutí Konstantinopolského patriarchátu je pro všechny duchovní Ruské pravoslavné církve nemožné koncelebrovat s duchovními Konstantinopolské církve a pro laiky je nemožné účastnit se svátostí udělovaných v jejích chrámech.“
- ↑ Журналы заседания Священного Синода Русской Православной Церкви от 15 октября 2018 года [ZÁPIS ze zasedání Svatého synodu Ruské pravoslavné církve ze dne 15. října 2018] [online]. Russian Orthodox Church, 2018-10-16, rev. 2019-07-16 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (ruština)
- ↑ PANEV, Jivko. Bishop Epiphaniy (Dumenko) elected Primate of the "Orthodox Church in Ukraine [online]. Orthodoxie, 2018-12-15, rev. 2023-10-02 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Ukraine receives Tomos officially and forever [online]. Religious Information Service of Ukraine, 2019-01-06 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Statement of the Holy Synod of the Russian Orthodox Church [online]. Russian Orthodox Church Department for External Church Relations, 2019-10-17, rev. 2019-10-19 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ ROC Synod disbelieves entire Greek Church could recognize OCU and called not to remember Archbishop Hieronymos for his communion with Epifaniy [online]. Religious Information Service of Ukraine, 2019-10-17, rev. 2019-10-19 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ PANEV, Jivko. Statement of the Holy Synod of the Russian Orthodox Church [online]. Orthodoxie, 2019-10-17, rev. 2019-10-19 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ РПЦ розірвала відносини з Олександрійським Патріархом і вдерлась на його канонічну територію – рішення Синоду [online]. religionpravda.com.ua, 2019-12-26, rev. 2020-08-14 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2020-08-14. (ukrajinština)
- ↑ Patriarch Kirill ceases liturgical commemoration of patriarch of Alexandria for recognizing new church of Ukraine [online]. Interfax Religion, 2019-12-26, rev. 2020-01-17 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2020-01-17. (angličtina)
- ↑ Патриарх Кирилл прекращает поминовение Александрийского патриарха из-за признания им ПЦУ [online]. interfax-religion.ru, 2019-12-26 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2019-12-26. (ruština)
- ↑ Holy Synod of the Russian Church expresses its deep sorrow over uncanonical actions of Patriarch Theodoros of Alexandria who entered into communion with schismatics [online]. The Russian Orthodox Church, 2019-12-26, rev. 2019-12-27 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ ЖУРНАЛЫ заседания Священного Синода от 20 ноября 2020 года / Официальные документы [online]. Патриархия.ru, 2020-11-20, rev. 2020-11-28 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (ruština)
- ↑ Patriarch Kirill ceases commemoration of Archbishop of Cyprus [online]. Orthodox Christianity, 2020-11-20 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Patriarch Kirill ceases liturgical commemoration of archbishop of Cyprus for backing schism in Ukraine [online]. Interfax-Religion, 2020-11-20 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2020-11-20. (angličtina)
- ↑ Archbishop of Cyprus commemorates Metropolitan Epifaniy of Kyiv for first time [online]. Orthodox Times, 2020-10-23, rev. 2020-10-24 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2020-11-23. (angličtina)
- ↑ The Russian Orthodox Church Holy Synod integrates the head of the Archdiocese of the Western European Parishes of Russian Tradition as well as clergy and parishes who wish to follow him [online]. Russian Orthodox Church Department of External Relations, 2019-09-14, rev. 2019-09-15 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2019-09-15. (angličtina)
- ↑ Constantinople bishop of France creates Russian Vicariate in place of Russian Exarchate that Synod dissolved [online]. Orthodox Christianity, 2019-12-03, rev. 2019-12-04 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2019-12-04. (angličtina)
- ↑ IT'S OFFICIAL: ECUMENICAL PATRIARCHATE DISSOLVES RUSSIAN ARCHDIOCESE OF WESTERN EUROPE [online]. ORTHODOXY IN DIALOGUE, 2018-11-28, rev. 2018-12-03 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2018-12-03. (angličtina)
- ↑ ΑΠΟΚΛΕΙΣΤΙΚΟ: Το Οικουμενικό Πατριαρχείο κατήργησε την Εξαρχία των Κοινοτήτων Ρωσικής Παραδόσεως [online]. ROMFEA, 2018-11-27 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (řečtina)
- ↑ PANEV, Jivko. The Ecumenical Patriarchate has dissolved the Archdiocese of Russian Orthodox Churches in Western Europe [online]. Orthodoxie, 2018-11-27 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2018-11-27. (angličtina)
- ↑ Church of Ukraine: Stops commemoration of Kirill, asks to be deprived of the Patriarchal Throne [online]. Orthodox Times, 2022-05-25, rev. 2022-05-27 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Resolution of the Council of the Ukrainian Orthodox Church of May 27, 2022 [online]. Ukrainian Orthodox Church (Moscow Patrirachate), 2022-05-27 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (ukrajinština)
- ↑ Ukraine's Moscow-backed Orthodox church says cuts ties with Russia [online]. Alarabiya New, 2022-05-27 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (arabština)
- ↑ a b Eastern Orthodox Church [online]. BBC, 2015-07-26 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b Eastern Orthodoxy [online]. religionfacts.com, 2015-06-27, rev. 2015-07-26 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2015-05-05. (angličtina)
- ↑ The Primacy of the See of Constantinople in Theory and Practice* – Theology Greek Orthodox Archdiocese of America [online]. goarch.org, 1985-08-17, rev. 2020-12-09 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ First Without Equals – A Response to the Text on Primacy of the Moscow Patriarchate [online]. ocl.org, 2019-05-13, rev. 2020-12-09 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ LEONOV, Vadim. Constantinople Papism [online]. OrthoChristian.Com, rev. 2019-01-09 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ NOVIKOV, Andrei. The Apotheosis of Eastern Papism [online]. OrthoChristian.Com, rev. 2019-01-09 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Ecumenical Patriarch: Allegations spread about "papal claims" of the Ecumenical Patriarchate are completely false [online]. Orthodox Times, 2020-12-14, rev. 2020-12-15 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ MORRIS, Fr. John. An Orthodox Response to the Recent Roman Catholic Declaration on the Nature of the Church [online]. The Word, 2007-10, rev. 2014-05-22 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b SALAMONE, Frank A. Encyclopedia of Religious Rites, Rituals, and Festivals. Příprava vydání Levinson, David (ed.). New York: Routledge, 2004. Dostupné online. ISBN 0-415-94180-6. S. 304. (angličtina)
- ↑ The Orthodox Churches – The Holy and Great Council of the Orthodox Church [online]. Holy and Great Council, 2016-06-19, rev. 2023-10-14 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ TESTORIDES, Konstantin. Churches of Serbia, North Macedonia, end decades-old dispute [online]. ABC. Associated Press, 2022-05-24, rev. 2022-05-25 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2022-05-25. (angličtina)
- ↑ TSYPIN, Vladislav. First Without Equals [online]. OrthoChristian.Com, rev. 2020-06-17 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ POGGIOLI, Sylvia. The 1,000-Year-Old Schism That Pope Francis Seeks To Heal [online]. NPR, 2014-05-21, rev. 2020-06-17 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Background of Ecumenical Patriarchate [online]. orthodoxchristian.info, rev. 2020-06-17 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ LOGAN, John B. Pravoslavná církev. Timothy Ware. Penguin Books, Middlesex, 1963. S. 352. 6s. Scottish Journal of Theology. Březen 1964, roč. 17, čís. 1, s. 117–119. Doi:10.1017/s0036930600006256. ISSN 0036-9306. (angličtina)
- ↑ Most Rev. Francis Xavier Gsell (27. října 1872 – 12. července 1960), biskup v Darwinu v letech 1938–1949, titulární biskup v Paříži, asistent u papežského stolce v Římě v roce 1951. In: Who Was Who. [s.l.]: Oxford University Press, 2007-12-01. Doi:10.1093/ww/9780199540884.013.u238027. (angličtina) „Všude následujíce nařízení svatých Otců a vědomi si nedávno uznaného kánonu sto padesáti nejsvětějších biskupů, kteří se sešli za vlády Theodosia Velikého zbožné paměti, jenž se stal císařem v císařském městě Konstantinopoli, jinak známém jako Nový Řím, i my vyhlašujeme a hlasujeme totéž, pokud jde o výsady a priority nejsvětější církve téže Konstantinopole a Nového Říma. A to je v souladu s tím, že Otcové dost přirozeně udělili priority stolci Starého Říma z důvodu, že byl císařským hlavním městem. A vedeni stejným cílem a záměrem udělilo sto padesát nejsvětějších biskupů stejné priority nejsvětějšímu stolci Nového Říma, přičemž se s dobrým úmyslem domnívali, že město, které je sídlem císařství a senátu a které se starému císařskému Římu vyrovná, pokud jde o ostatní výsady a priority, by mělo být vyzdvihováno také, pokud jde o církevní záležitosti, jako následující po něm nebo jako druhé po něm.“
- ↑ BELLITTO, Christopher M. The General Councils: A History of the Twenty-one General Councils from Nicaea to Vatican II. [s.l.]: Paulist Press, 2002. Dostupné online. S. 41. (angličtina)
- ↑ The Leadership of the Ecumenical Patriarchate and the Significance of Canon 28 of Chalcedon – Theology – Greek Orthodox Archdiocese of America [online]. goarch.org, 2009-04-30, rev. 2020-06-17 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Major branches of religions ranked by number of adherents [online]. adherents.com, 1999-08-19, rev. 2014-05-22 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném dne 1999-08-19. (angličtina)
- ↑ World Religions and Democracy, Johns Hopkins University and the National Endowment for Democracy. Příprava vydání Diamond, Larry Jay; Plattner, Marc F.; Costopoulos, Philip J. (eds.). [s.l.]: [s.n.], 2005. Dostupné online. ISBN 978-0-8018-8080-3. S. 119. (angličtina) OCLC 58807255.
- ↑ Yearbook of International Religious Demography 2015. [s.l.]: Brill, 2015-06-29. Dostupné online. ISBN 978-90-04-29739-5. S. 156. (angličtina)
- ↑ Orthodox Christianity in the 21st Century [online]. Pew Research Center's Religion & Public Life Project, 2017-11-08, rev. 2021-05-24 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ RADU, Sintia. Orthodoxism Is Declining in the Overall Christian Population [online]. U.S. News, 2017-12-06 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ VERONIS, Luke. Orthodox Missions [online]. Encyclopedia of Christianity Online, Brill, 2011-03-21, rev. 2021-12-08 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Orthodox belonging to Church – 41% [online]. sreda.org. Moscow, 2012-10-19 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (ruština) „Na základě průzkumu, kterého se v roce 2012 zúčastnilo 56 900 lidí, odpovědělo 41 % z nich na toto tvrzení kladně: ,Jsem pravoslavný a patřím k Ruské pravoslavné církviʻ.“
- ↑ ФИЛИНА, Ольга. Верю – не верю [online]. Moscow: Коммерсантъ, 2012-08-27, rev. 2015-09-27 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (ruština)
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n Tento článek obsahuje veřejně dostupný materiál z Field listing :: Religions [online]. The World Factbook. CIA, 2014-05-22 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Опитування: Віруючим якої церкви, конфесії Ви себе вважаєте? // Центр Разумкова [online]. Sparkle Design Studio, rev. 2014-04-08 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2014-04-08. (ukrajinština)
- ↑ Religion and denominations in the Republic of Belarus by the Commissioner on Religions and Nationalities of the Republic of Belarus from November 2011 [online]. mfa.gov.by, 2011 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Tieslietu ministrija iesniegtie religisko organizaciju parskati par darbibu 2011. gada [online]. tm.gov.lv, 2012-07-25, rev. 2012-11-26 [cit. 2023-10-16]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2012-11-26. (litevština)
- ↑ Statistical database: Population Census 2000 – Religious affiliation [online]. Statistics Estonia, 2002-10-22, rev. 2011-02-18 [cit. 2023-10-16]. (angličtina)
- ↑ Table 28, 2013 Census Data – QuickStats About Culture and Identity – Tables [online]. stats.govt.nz, 2013 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Kyrgyzstan [online]. State.gov, rev. 2010-04-17 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Lebanon – International Religious Freedom Report 2010 [online]. U.S. Department of State, rev. 2010-02-14 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2010-11-23. (angličtina)
- ↑ a b HÄMMERLI, Maria; MAYER, Jean-François. Orthodox Identities in Western Europe: Migration, Settlement and Innovation. [s.l.]: Ashgate Publishing, Ltd, 2014-08-28. Dostupné online. ISBN 978-1-4094-6754-0. S. 229. (angličtina) „podle sčítání lidu z roku 2011 je ortodoxní křesťanství nejrychleji rostoucí náboženskou skupinou v Irsku...“
- ↑ AUGHEY, Arthur; OAKLAND, John. Irish Civilization: An Introduction. [s.l.]: Routledge, 2013-12-17. Dostupné online. ISBN 978-1-317-67850-2. S. 99. (angličtina) „Nejrychleji rostoucí církví je však pravoslavná církev ...“
- ↑ Number of Orthodox Christians in Ireland doubled over five years [online]. pravoslavie.ru. Moscow: Sretensky Monastery, 2012-11-01, rev. 2014-05-23. Dostupné online. (angličtina) (Tento terciární zdroj znovu využívá informace z jiných zdrojů, aniž by je podrobně citoval.)
- ↑ a b Orthodox Christianity's geographic center remains in Central and Eastern Europe [online]. Pew Research Center's Religion & Public Life Project, 2017-11-08, rev. 2021-05-24 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ JONES, Whitney. Report finds strong growth in U.S. Orthodox Churches [online]. huffingtonpost.com. New York. Religion News Service, 2010-10-06, rev. 2014-05-23 [cit. 2023-10-18]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ KRINDATCH, Alexei D. [Highlights from the] 2010 US Orthodox Christian census [online]. hartfordinstitute.org. Hartford, CT: Hartford Institute for Religion Research, 2010, rev. 2011-05-23 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2011-05-23. (angličtina) (Provedeno v rámci studie Náboženské obce a členství 2010.)
- ↑ HERBEL, Oliver. Turning to tradition: converts and the making of an American Orthodox church. New York: Oxford University Press, 2014. Dostupné online. ISBN 978-0-19-932495-8. (angličtina)
- ↑ America's changing religious landscape [online]. Pew Research Center. Washington, DC: Pew Research Center. Based on 2014 Religious Landscape Survey., 2015-05-12, rev. 2015-09-26 [cit. 2023-10-18]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2015-09-05. (angličtina)
- ↑ İÇDUYGU, Ahmet; TOKTAŞ, Şule; SONER, B. Ali. The politics of population in a nation-building process: emigration of non-Muslims from Turkey. Ethnic and Racial Studies. 2008-02-01, roč. 31, čís. 2, s. 358–389. Doi:10.1080/01419870701491937. S2CID 143541451. (angličtina)
- ↑ Chapter The refugees question in Greece (1821–1930). In: Θέματα Νεοελληνικής Ιστορίας, ΟΕΔΒ („Témata z moderních řeckých dějin“). 8. vyd. [s.l.]: Nikolaos Andriotis, 2008. (řečtina)
- ↑ Editors' Introduction: Why a Special Issue?: Disappearing Christians of the Middle East. Editors' Introduction [online]. Middle East Quarterly, 2001, rev. 2013-06-11 [cit. 2023-10-19]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Global Christianity – A Report on the Size and Distribution of the World's Christian Population [online]. Pew Research Center, 2011-12 [cit. 2023-10-19]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Ware 1991, s. 208–211.
- ↑ a b c d THEOKRITOFF, Elizabeth. Part I: Doctrine and Tradition – Creator and creation. In: The Cambridge Companion to Orthodox Christian Theology. Cambridge a New York: Cambridge University Press, 2010 [2008]. Doi:10.1017/CCOL9780521864848.005. ISBN 9781139001977. S. 63–77. (angličtina)
- ↑ Ware 1991, s. 202.
- ↑ Ware 1991, s. 67–69.
- ↑ HIEROTHEOS, Metropolitan of Nafpaktos. The Mind of the Orthodox Church. Levadia, Greece: Birth of the Theotokos Monastery, 1998. ISBN 978-960-7070-39-5. S. 128–130. (angličtina)
- ↑ MATUSIAK, Fr. John. Original Sin [online]. Orthodox Church in America, rev. 2014-05-23 [cit. 2023-10-19]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ ZLATOÚSTÝ, Jan. Paschal Homily, kol. r. 400 [online]. wikisource.org [cit. 2023-10-19]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ ATANÁŠ. On the Incarnation [De Incarnatione Verbi Dei] (Introduction by C. S. Lewis). Crestwood, NY: St. Vladimir's Orthodox Theological Seminary, 1982. Dostupné online. ISBN 978-0-913836-40-8. Kapitola 2–3, s. 318. (angličtina)
- ↑ HIEROTHEOS, Metropolitan of Nafpaktos. The Mind of the Orthodox Church. Levadia, Greece: Birth of the Theotokos Monastery, 1998. ISBN 978-960-7070-39-5. S. 234–237 (241=Glossary). (angličtina)
- ↑ GEORGE, Archimandrite. Theosis: The True Purpose of Human Life. 4. vyd. Mount Athos, Greece: Holy Monastery of St. Gregorios, 2006. Dostupné online. ISBN 978-960-7553-26-3. S. 34. (angličtina)
- ↑ Oxford Dictionary of the Christian Church. (3. rev. ed.). vyd. [s.l.]: Oxford University Press, 2005. ISBN 978-0-19-280290-3. (angličtina)
- ↑ FITZGERALD, Fr. Thomas. Spirituality. [s.l.]: Greek Orthodox Archdiocese of America, 2014. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ George 2006, s. 21.
- ↑ Hierotheos 1998, s. 25–30.
- ↑ Hierotheos 1998, s. 23.
- ↑ News & Events – the Benedictine Fellowship of Saint Laurence [online]. saintlaurenceosb.org, 2015-11-15, rev. 2015-11-17 [cit. 2023-10-21]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2015-11-17. (angličtina)
- ↑ Russian Orthodox Oklahoma – Only the finest russian orthodox oklahoma [online]. russianorthodoxoklahoma.org, 2019-01-28, rev. 2020-04-26 [cit. 2023-10-23]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2019-01-28. (angličtina)
- ↑ Eastern Orthodoxy. The Spiritual Life [online]. slife.org, 2022-09-06, rev. 2023-05-17 [cit. 2023-10-23]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ GREGORY OF NYSSA. The life of Moses. Překlad i úvod a poznámky: Abraham J. Malherbe a Everett Ferguson; předmluva: John Meyendorff. New York: Paulist Press, 1978. Dostupné online. ISBN 978-0-8091-2112-0. S. 59. (angličtina)
- ↑ Ware 1993, s. 257–258.
- ↑ Ware 1993, s. 234.
- ↑ DROZDOV, Philaret. The Longer Catechism of The Orthodox, Catholic, Eastern Church, an Orthodox catechism from 1830, by Metropolitan Philaret. Start with item 366 or 372 [online]. pravoslavieto.com, rev. 2007-07-03 [cit. 2023-10-23]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b c ROSE, Father Seraphim. The Soul After Death. Platina, CA: St. Herman Press, c. 1980. (angličtina)
- ↑ The Longer Catechism, 377 [online]. pravoslavieto.com, rev. 2007-09-03 [cit. 2023-10-23]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ DI LELLA, Alexander A. The Textual History of Septuagint-Daniel and Theodotion Daniel. In: Collins, John Joseph; Flint, Peter W.; VanEpps, Cameron (eds.). The Book of Daniel: Composition and Reception. [s.l.]: Brill, 2002. Dostupné online. ISBN 9780391041288. Svazek 2. S. 586. (angličtina)
- ↑ GEISLER, Norman L.; NIX, William E. From God to Us: How We Got Our Bible. [s.l.]: Moody Publishers, 2012. Dostupné online. ISBN 9780802428820. (angličtina)
- ↑ Ware 1991, s. 209.
- ↑ Ware 1991, s. 209. (citace Jana Zlatoústého): „Není možné, aby byl člověk spasen, pokud nečte Písmo.“
- ↑ POMAZANSKY, Michael. [s.l.]: [s.n.] S. 34–35. (angličtina)
- ↑ včetně deuterokanonických knih
- ↑ KIMBROUGH, S.T. Orthodox And Wesleyan Scriptural Understanding And Practice. [s.l.]: St Vladimir's Seminary Press, 2005. 333 s. Dostupné online. ISBN 978-0-88141-301-4. S. 23. (angličtina)
- ↑ Orthodox Study Bible, commentary. [s.l.]: St. Athanasius Academy of Theology, 2008. S. 778. (angličtina)
- ↑ Gn 1, 3 (Kral, ČEP)
- ↑ WARE, Kallistos (Timothy). How to Read the Bible [online]. orthodoxinfo.com, rev. 2013-06-11 [cit. 2023-10-24]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ J 16, 13 (Kral, ČEP)
- ↑ Ware 1991, s. 210–215.
- ↑ The Five Cycles. Orthodox Worship [online]. The Diocese of Eastern Pennsylvania, Orthodox Church in America, rev. 2015-06-24 [cit. 2023-10-24]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Ware 1993, s. 238.
- ↑ FITZGERALD, Thomas E. The Orthodox Church: Student Edition. [s.l.]: Bloomsbury Academic, 1998. Dostupné online. ISBN 978-0-275-96438-2. (angličtina)
- ↑ BINNS, John. An Introduction to the Christian Orthodox Churches. [s.l.]: Cambridge University Press, 2002. Dostupné online. ISBN 978-0-521-66738-8. S. 3. (angličtina)
- ↑ Ware 1993, s. 274–277.
- ↑ Ware 1993, s. 277–278.
- ↑ Ware 1993, s. 278.
- ↑ HOPKO, Fr. Thomas. The Orthodox Faith [online]. St. Vladimir's Seminary Press, 1981, rev. 2011-10-25 [cit. 2023-10-25]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2011-10-25. (angličtina)
- ↑ Ware 1993, s. 278–279.
- ↑ HARAKAS, Stanley S. The Orthodox Church: 455 Questions and Answers. Minneapolis, MN: Light & Life Publishing Company, 1987-05-01. ISBN 978-0-937032-56-5. S. 56–57. (angličtina)
- ↑ a b c Ware 1993, s. 279.
- ↑ Harakas 1987, s. 57.
- ↑ Ware 1993, s. 287.
- ↑ JAN PAVEL II. Letter to Families by Pope John Paul II [online]. vatican.va, 1994-02-02, rev. 2011-04-05 [cit. 2023-10-25]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2011-04-05. (angličtina)
- ↑ MEYENDORFF, John. Marriage: An Orthodox Perspective. [s.l.]: St. Vladimir's Seminary Press, 1975. Dostupné online. ISBN 978-0-913836-05-7. S. 13. (angličtina)
- ↑ Statement of Orthodox Christian Bishops [online]. saintandrew.net, 2008-08-27, rev. 2011-06-10 [cit. 2023-10-25]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2011-06-10. (angličtina)
- ↑ OCA Reaffirms SCOBA Statement in Wake of Massachusetts Same-Sex Marriage Ruling [online]. oca.org, 2004-05-17, rev. 2010-08-04 [cit. 2023-10-25]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ a b MEYENDORFF, John. Marriage: An Orthodox Perspective. [s.l.]: St. Vladimir's Seminary Press, 1975. Dostupné online. ISBN 978-0-913836-05-7. S. 18. (angličtina)
- ↑ PECKSTADT, Athenagoras. Marriage, Divorce and Remarriage in the Orthodox Church: Economia and Pastoral Guidance [online]. The Orthodox research Institute, 2005-05-18, rev. 2008-11-19 [cit. 2023-10-25]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ KARRAS, Valerie A. Female Deacons in the Byzantine Church. Church History. 2004-06, roč. 73, čís. 2, s. 272–316. Doi:10.1017/S000964070010928X. S2CID 161817885. Dostupné online. ISSN 0009-6407. (angličtina)
- ↑ Orthodox Church debate over women deacons moves one step closer to reality [online]. Religion News Service, 2017-03-09, rev. 2021-11-12 [cit. 2023-10-25]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Second Day of Deliberations of the Holy Synod of the Patriarchate of Alexandria [online]. patriarchateofalexandria.com, 2016-12-22, rev. 2021-11-12 [cit. 2023-10-25]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2016-12-22. (angličtina) „Pokud jde o otázku institutu diakonek, bylo rozhodnuto ji obnovit a byl jmenován trojstranný výbor hierarchů, který se touto otázkou podrobně zabýval.“
- ↑ Orthodox move for women deacons is 'revitalization' not 'innovation' [online]. National Catholic Reporter, 2017-11-30, rev. 2021-11-12 [cit. 2023-10-25]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Ware 1993, s. 322. „Od počátku dvacátého století projevuje ekumenický patriarchát zvláštní zájem o křesťanské smíření. Při svém nástupu v roce 1902 zaslal patriarcha Joachim III. encyklický dopis všem autokefálním pravoslavným církvím, v němž je žádal zejména o stanovisko ke vztahům s ostatními křesťanskými tělesy. V lednu 1920 na něj ekumenický patriarchát navázal odvážným a prorockým dopisem adresovaným ,Všem církvím Kristovým, ať jsou kdekoliʻ, v němž naléhal na užší spolupráci mezi odloučenými křesťany a navrhoval ,Ligu církvíʻ, obdobu nově založené Společnosti národů. Mnohé myšlenky v tomto dopise předjímají pozdější vývoj ve Světové rady církví. Konstantinopol byla spolu s několika dalšími pravoslavnými církvemi zastoupena na konferencích Víra a řád v Lausanne v roce 1927 a v Edinburghu v roce 1937. Ekumenický patriarchát se také zúčastnil prvního shromáždění SRC v Amsterdamu v roce 1948 a od té doby důsledně podporuje činnost SRC.“
- ↑ FUCHS, Lorelei F. Koinonia and the Quest for an Ecumenical Ecclesiology. [s.l.]: Wm. B. Eerdmans Publishing, 2008. Dostupné online. ISBN 978-0-8028-4023-3. S. 162. (angličtina) „List ekumenického patriarchátu, adresovaný ,Všem církvím Kristovým, ať jsou kdekoliʻ, začíná slovy předjímajícími ducha církevních těles, která později vytvořila Světovou radu církví.“
- ↑ BENZ, Ernst. The Eastern Orthodox Church. [s.l.]: Transaction Publishers, 2008-07-31. ISBN 978-0-202-36575-6. S. 197. (angličtina) „Velký počet pravoslavných církví je členem Světové rady církví, pravoslavní duchovní a teologové jsou členy jejích výborů a účastní se jejích konferencí.“
- ↑ Ware 1993, s. 322.
- ↑ From Russia, with Love [online]. Christianity Today, rev. 2007-12-31 [cit. 2023-10-25]. Dostupné online. (angličtina) „Mnoho evangelikálních věřících s námi sdílí konzervativní postoje v otázkách, jako jsou potraty, rodina a manželství. Chcete, aby se ortodoxní a evangelikálové aktivně zapojili? Ano, například v takových problémech, jako je rozvrat rodiny. Mnoho manželství je rozvrácených. Mnoho rodin má buď jedno dítě, nebo žádné dítě.“
- ↑ Orthodox Christian Information Center [online]. An Orthodox View of the Virgin Mary, rev. 2016-11-10 [cit. 2023-10-25]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Orthodox Church snubs Pope Francis in Georgia [online]. Al Jazeera News, rev. 2016-11-10 [cit. 2023-10-25]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ OONS. Middle Eastern Oriental Orthodox Common Declaration – March 17, 2001 [online]. syriacorthodoxresources.org, 2001-03-17 [cit. 2023-10-26]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Saint George Coptic Church [online]. Suscopts.org, rev. 2014-04-03 [cit. 2023-10-26]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Предстоятель ПЦУ Епіфаній: Найперше мусимо зберегти свою незалежність [online]. espreso.tv, 2019-05-12 [cit. 2023-10-26]. Dostupné online. (ukrajinština)
- ↑ Блаженніший Святослав: «Відновлення євхаристійного спілкування між Римом і Константинополем не є утопією» [online]. Синод Єпископів, 2019-01-09 [cit. 2023-10-26]. Dostupné online. (ukrajinština)
- ↑ The Decline of Eastern Christianity Under Islam [online]. Bat Ye'or [cit. 2023-10-26]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ MORGAN, Timothy C. From Russia, with Love [online]. Christianity Today, 2011-05-04, rev. 2007-12-31 [cit. 2023-10-26]. Dostupné online. (angličtina) „Mluvíme-li o islámu (a samozřejmě máme-li na mysli umírněný islám), pak věřím, že existuje možnost mírového soužití mezi islámem a křesťanstvím. To jsme v Rusku měli po staletí, protože ruský islám má velmi dlouhou tradici. Nikdy jsme však neměli náboženské války. V současné době máme dobrý systém spolupráce mezi křesťanskými denominacemi a islámem.“
- ↑ Ecumenical Patriarchate [online]. ec-patr.org, rev. 2015-03-05 [cit. 2023-10-26]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2020-02-26. (řečtina)
- ↑ Orthodox [online]. orthodox.pl, rev. 2019-01-05 [cit. 2023-10-26]. Dostupné online. (polština)
- ↑ Η Εκκλησία της Ελλάδος αναγνώρισε την Αυτοκέφαλη Εκκλησία της Ουκρανίας" [Řecká církev uznala autokefální církev Ukrajiny] [online]. Eleutheros Typos, 2019-10-12 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (řečtina)
- ↑ The Church of Greece has recognized the Autocephalous Church of Ukraine [online]. Orthodox Times, rev. 2019-10-12 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ It's Official: Church of Greece Recognizes the Autocephaly of the Orthodox Church of Ukraine". . 12 October 2019. Archived from the original on 12 October 2019. Retrieved 12 October 2019. [online]. The Orthodox World, 2019-10-12 [cit. 2023-10-27]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2019-10-12. (angličtina)
- ↑ Archbishop of Cyprus commemorates Metropolitan Epifaniy of Kyiv for first time [online]. Orthodox Times, 2020-10-24 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Кіпрська Церква визнала Православну Церкву України [online]. Релігійно-інформаційна служба України, 2020-10-24 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (ukrajinština)
- ↑ Archbishop of Cyprus: My decision to commemorate Metropolitan Epifaniy first serves Orthodoxy [online]. Orthodox Times, 2020-10-24 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Митрополит Киевский Епифаний заявил, что в ближайшее время еще несколько поместных православных церквей признают ПЦУ [online]. Новое Время, 2019-12-05 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (ruština)
- ↑ Holy Synod – Encyclicals – Archpastoral Letter on Ukraine [online]. oca.org, 2019-01-28 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ Αρχιεπίσκοπος Κύπρου: Η απόφασή μου αυτή υπηρετεί την Ορθοδοξία [online]. Εκκλησια Online, 2020-10-24 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (řečtina)
- ↑ Georgian Patriarch Ilia II addressed the Patriarch of Constantinople in relation to the situation around the UOC [online]. Ukrainian Orthodox Church, 2023-03-27, rev. 2023-05-22 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (angličtina)
- ↑ BEOKOVIĆ, Jelena. Ko su ziloti, pravoslavni fundamentalisti [Kdo jsou Zélóti, ortodoxní fundamentalisté] [online]. Politika, 2010-05-01, rev. 2014-08-05 [cit. 2023-10-27]. Dostupné online. (srbština)
Literatura
- ST. ATHANASIUS. On the Incarnation. Crestwood, NY: St. Vladimir's Orthodox Theological Seminary, 1982. Dostupné online. ISBN 978-0-913836-40-8. (Introduction by C. S. Lewis)
- BINNS, John. An Introduction to the Christian Orthodox Churches. [s.l.]: Cambridge University Press, 2002. Dostupné online. ISBN 978-0-521-66738-8.
- CAMERON, Averil. Athens: Psychogios, 2009. ISBN 978-960-453-529-3. (řecky)
- CHRYSOSTOM, St. John, c. 400. Paschal Homily. [s.l.]: Wikisource. Dostupné online.
- DE VIE, D. Charles. The Eastern Orthodox-Catholic Church and the Anglican Church: Their Union. [s.l.]: Tufts University, 1945. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 3 September 2015. OCLC 190830032
- World Religions and Democracy. Redakce Diamond Larry Jay. [s.l.]: Johns Hopkins University and the National Endowment for Democracy, 2005. ISBN 978-0-8018-8080-3. OCLC 58807255
- FITZGERALD, Thomas E. The Orthodox Church. Westport, CT: Praeger Publishers, 30 September 1998. Dostupné online. ISBN 978-0-275-96438-2.
- FORTESCUE, Adrian. The Orthodox Eastern Church. 2nd. vyd. London: Catholic Truth Society / University of Virginia, 1908. Dostupné online.
- Archimandrite George, 2006. Theosis: The True Purpose of Human Life. 4th. vyd. Mount Athos, Greece: Holy Monastery of St. Gregorios. Dostupné online. ISBN 978-960-7553-26-3.
- GREEK ORTHODOX CHURCH. The marriage service of the Holy Orthodox Catholic Church. Trans. from Greek by Rev. Athanasius Richardson. London: A.R. Mowbray & Co., 1875. Dostupné online.
- EDWARDS, Mark J. Catholicity and Heresy in the Early Church. Farnham: Ashgate Publishing, 2009. Dostupné online. ISBN 9780754662914.
- HARAKAS, Stanley S. The Orthodox Church: 455 Questions and Answers. [s.l.]: Light & Life Publishing Company, Minneapolis, MN, 1 May 1987. ISBN 978-0-937032-56-5.
- HARDON, John. Catholic Catechism. New York: Doubleday, 1981. Dostupné online. ISBN 978-0-385-08045-3.
- HAYWARD, C.J.S. The Best of Jonathan's Corner. Wheaton, IL: C.J.S. Hayward Publications, 2016. ISBN 978-1-4782-1991-0.
- HEINLE, Erwin; SCHLAICH, Jörg. Kuppeln aller Zeiten, aller Kulturen. Stuttgart: [s.n.], 1996. ISBN 3-421-03062-6.
- HIEROTHEOS, Metropolitan of Nafpaktos. The Mind of the Orthodox Church. Levadia, Greece: Birth of the Theotokos Monastery, 1998. ISBN 978-960-7070-39-5.
- LEITH, John H. Creeds of the Churches. 3rd. vyd. Westminster: John Knox Press, 1982. Dostupné online. ISBN 978-0-8042-0526-9.
- LOSCH, Richard R. The Many Faces of Faith: A Guide to World Religions and Christian Traditions. [s.l.]: Wm. B. Eerdmans, 3 May 2002. Dostupné online. ISBN 978-0-8028-0521-8.
- MEYENDORFF, John. Orthodoxy and Catholicity. New York: Sheed & Ward, 1966. Dostupné online.
- MEYENDORFF, John. Christ in Eastern Christian Thought. 2nd. vyd. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1975. Dostupné online. ISBN 9780913836279.
- MEYENDORFF, John. Living Tradition: Orthodox Witness in the Contemporary World. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1978. Dostupné online. ISBN 9780913836279.
- MEYENDORFF, John. The Byzantine Legacy in the Orthodox Church. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1982. Dostupné online. ISBN 9780913836903.
- MEYENDORFF, John. Catholicity and the Church. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1983. Dostupné online. ISBN 9780881410068.
- MEYENDORFF, John. Byzantine Theology: Historical Trends and Doctrinal Themes. Revised 2nd. vyd. New York: Fordham University Press, 1983. Dostupné online. ISBN 9780823209675.
- MEYENDORFF, John. Imperial unity and Christian divisions: The Church 450-680 A.D.. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1989. Dostupné online. ISBN 9780881410556.
- MEYENDORFF, John. Rome, Constantinople, Moscow: Historical and Theological Studies. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1996. Dostupné online. ISBN 9780881411348.
- MEYENDORFF, John. The Orthodox Church: Its Past and Its Role in the World Today. Revised 4th. vyd. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1996. Dostupné online. ISBN 9780913836811.
- NIELSEN, Stevan L.; JOHNSON, W. Brad; ELLIS, Albert. Counseling and Psychotherapy With Religious Persons: A Rational Emotive Behavior Therapy Approach. [s.l.]: Taylor & Francis, 1 May 2001. Dostupné online. ISBN 978-1-4106-0070-7.
- ORTHODOX EASTERN CHURCH. The Shorter Catechism of the Eastern Orthodox Catholic Church. [s.l.]: Rincon Publishing Co., 1909. Dostupné online.
- WARE, Bishop Kallistos (Timothy). The Orthodox Church. revised original. vyd. New York: Penguin Books, 1991. ISBN 978-0-14-013529-9.
- WARE, Bishop Kallistos (Timothy). The Orthodox Church. new. vyd. New York: Penguin Books, 29 April 1993. ISBN 978-0-14-014656-1.
Encyklopedické zdroje
- , 2014. American Heritage Dictionary of the English Language. 5th. vyd. [s.l.]: Houghton Mifflin Harcourt. Dostupné online. ISBN 978-0-547-04101-8.
- Columbia Encyclopedia. 6th. vyd. [s.l.]: Columbia Univ. Press, June 2000. Dostupné online. ISBN 978-0-7876-5015-5.
- , 2014. Encyclopædia Britannica Online. [s.l.]: [s.n.]. Dostupné online.
- , 2003. Encyclopedia of Christianity. [s.l.]: Wm. B. Eerdmans. Dostupné online. ISBN 978-0-8028-2415-8.
- Encyclopedia of the Modern Middle East & North Africa. 2nd. vyd. [s.l.]: Macmillan Reference US, August 2004. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2 June 2014. ISBN 978-0-02-865769-1.
- Encyclopedia of World Religions. [s.l.]: Concord Pub., 25 October 2006. Dostupné online. ISBN 978-1-60136-000-7.
- Encyclopedia of World Religions. revised. vyd. [s.l.]: Infobase Publishing, 2007. Dostupné online. ISBN 978-0-8160-6141-9.
- Merriam-Webster's Encyclopedia of World Religions. [s.l.]: Merriam-Webster, September 1999. Dostupné online. ISBN 978-0-87779-044-0.
- Merriam-Webster Online Dictionary. [s.l.]: [s.n.] Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 31 May 2014.
- , 2005. Oxford Dictionary of the Christian Church. 3rd rev.. vyd. [s.l.]: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-280290-3.
Další literatura
- ADENEY, Walter F. The Greek and Eastern Churches. New York: Charles Scribner's Sons, 1908. Dostupné online.
- Science and the Eastern Orthodox Church. Redakce Buxhoeveden Daniel. 1st. vyd. Farnham: Ashgate, 2011. Dostupné online. ISBN 9781409481614.
- DVORNIK, Francis. The Photian Schism: History and Legend. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 1948. Dostupné online.
- ERICKSON, John H. The Challenge of Our Past: Studies in Orthodox Canon Law and Church History. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press, 1991. Dostupné online. ISBN 9780881410860.
- ERICKSON, John H. The Local Churches and Catholicity: An Orthodox Perspective. The Jurist. 1992, s. 490–508. Dostupné online.
- FAIRBAIRN, Donald. Eastern Orthodoxy through Western Eyes. Louisville, KY: Westminster John Knox Press, 2002. Dostupné online. ISBN 9780664224974.
- FITZGERALD, Thomas. The Blackwell Companion to Eastern Christianity. Malden, MA: Blackwell Publishing, 2007. ISBN 9780470766392. Kapitola Eastern Christianity in the United States, s. 269–279.
- HUSSEY, Joan M. The Orthodox Church in the Byzantine Empire. Oxford: Clarendon Press, 1986. Dostupné online. ISBN 9780198269014.
- KRINDATCH, Alexei D. ed., Atlas of American Orthodox Christian Churches (Holy Cross Orthodox Press, 2011) online.
- LOSSKY, Vladimir. The Mystical Theology of the Eastern Church. 1.. vyd. London: J. Clarke, 1957. Dostupné online. ISBN 9780227675366.
- MASCALL, Eric Lionel. The Recovery of Unity: A Theological Approach. London: Longmans, 1958. Dostupné online.
- MCGUCKIN, John Anthony. The Orthodox Church: An Introduction to its History, Doctrine, and Spiritual Culture. 1.. vyd. Malden, MA: Blackwell Publishing, 2008. Dostupné online. ISBN 9781405150668.
- The Encyclopedia of Eastern Orthodox Christianity. Redakce McGuckin John Anthony. Malden, MA: Wiley-Blackwell, 2011. Dostupné online.
- The Encyclopedia of Eastern Orthodox Christianity. Redakce McGuckin John Anthony. Malden, MA: Wiley-Blackwell, 2011. Dostupné online. ISBN 9781405185394.
- OBOLENSKY, Dimitri. The Byzantine Commonwealth: Eastern Europe, 500–1453. London: Cardinal, 1974. Dostupné online. ISBN 9780351176449.
- OSTROGORSKY, George. History of the Byzantine State. Oxford: Basil Blackwell, 1956. Dostupné online.
- PARASKEVAS, J. E.; REINSTEIN, F. The Eastern Orthodox Church: A Brief History. Washington: El Greco Press, 1969.
- RUNCIMAN, Steven. The Great Church in Captivity: A Study of the Patriarchate of Constantinople from the Eve of the Turkish Conquest to the Greek War of Independence. 1st. vyd. Cambridge: Cambridge University Press, 1968. Dostupné online. ISBN 9780521071888.
- SCOUTERIS, Constantine, A Brief Outline of the Orthodox Church, Ἐκκλησιαστικός Φάρος, 65 (2004), pp. 60–75.
- Sborníky
- Orthodox Dictionary at Kursk Root Hermitage of the Birth of the Most Holy Theotokos
- An Online Orthodox Catechism published by the Russian Orthodox Church
- Orthodox Christianity in the 21st Century. Pew Research Center's Religion & Public Life Project. 8 November 2017. Dostupné online.
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Pravoslavná církev na Wikimedia Commons
- Repozitář s vědeckými články o různých aspektech byzantské pravoslavné církve v angličtině a němčině
Média použitá na této stránce
Greek Orthodox cross
The Capture of Constantinople in 1204, oil painting by Tintoretto.
Autor: User:Mufunyo, Licence: CC BY-SA 3.0
Early Christian inscription with the Greek letters "ΙΧΘΥΣ" carved into marble in the ruins of the ancient Greek city of Ephesus at Turkey
(c) Sergey Ashmarin, CC BY-SA 3.0
Uspenski Cathedral in Helsinki, Finland
Autor: Hans Peter Schaefer, http://www.reserv-a-rt.de, Licence: Copyrighted free use
Tinos, Wallfahrtskirche
Autor: J. Oliver-Bonjoch, Licence: CC BY-SA 3.0
Inside the Patriarchal Basilica of St George at the Phanar
Symbolum Nicaeno-Constantinopolitanum. Icon depicting the First Council of Nicaea with ten men and a text of the Nicean Creed in Greek.
Autor: ניר חסון Nir Hason, Licence: CC BY-SA 3.0
Pope Francis & Patriarch Bartholomew I in the Church of the Holy Sepulchre in Jerusalem.
Autor: Cplakidas, Licence: CC BY-SA 3.0
Shards of pottery vases on the street, after being thrown from the windows of nearby houses. Holy Saturday tradition on the Greek island of Corfu.
(c) Goran tek-en, CC BY-SA 4.0
This is the history of the main autocephalous Eastern Orthodox Churches presented as a timeline.
By "main", I (User:Veverve) mean a) churches wich were recognised as autocephalous by at least one other church - other church which is recognised as autocephalous by the other churches; b) churches which became part of churches wich were recognised as autocephalous by at least one other church - other church which is recognised as autocephalous by the other churches; c) the en:Orthodox Church of Ukraine (its case is complicated, see en:2018 Moscow–Constantinople schism). The UOC-KP after its departure from the OCU was included, because its departure was really soon after its merge, and because it was never clear if it was really part of the Orthodox Church of Ukraine (see en:Conflict between Filaret and Epiphanius).
The timeline starts at the council of Chalcedon, as it appears the Church of Jerusalem was not autocephalous before this council, and the bishop of en:Ælia Capitolina (Jerusalem) was under the Metropolis of Caesarea; it is unclear under whom the Metropolis of Caesarea was under.
For the sake of brievity and clarity, the timeline has an E. Orthodox bias: all Churches are shown as being E. Orthodox since the Council of Chalcedon, with the Church of Rome starting being Roman Catholic in 1054.
The date of autocephaly of the Georgian Orthodox Church may vary wildly depending on the source you look at. I used the latest date which is given in The Encyclopedia of Eastern Orthodox Christianity (art. 'Georgia, Patriarchal Orthodox Church of'). John Wiley & Sons. 2011. See this section of the Wikipedia article. The Georgian Orthodox Church's juridictional origin is almost all the time considered as being the Church of Antioch, but once, at the fr:Exarchat de Géorgie, I found the Church of Constantinople as the mother Church of Georgia.
The en:Oriental Orthodox Churches are not shown, because their presence is outside the scope of this timeline.
Cathedral of Christ the Saviour. Moscow, Russia.
The Christ Pantocrator of St. Catherine's Monastery at Sinai, a 6th-century encaustic icon.
Attrocities committed by Ottoman religious fanatics and Janisaries in Constantinople/Istambul in the Greek quarter, April 1821
Autor: Коваленко Кирилл, Licence: CC BY-SA 3.0
Eastern Orthodox population by country (%)
Сашэсце ў пекла. 1678. Дошка, яечная тэмпера. 121х90х2,9-6,5. З Чачэрска Гомельскай вобласці Нацыянальны мастацкі музей
Autor: Phiddipus at en.wikipedia, Licence: Attribution
The interior of an Eastern Orthodox Church
The consecration of Reginald Heber Weller as an Anglican bishop at the Cathedral of St. Paul the Apostle in the Protestant Episcopal Diocese of Fond du Lac.
Seated (left to right):
- The Rt. Rev. Isaac Lea Nicholson, Episcopal Bishop of Milwaukee;
- Rt. Rev. Charles Chapman Grafton, Episcopal Bishop of Fond du Lac;
- Rt. Rev. Charles P. Anderson, Episcopal Bishop Coadjutor of Chicago.
Standing (left to right):
- Rt. Rev. Anthony Kozłowski of the Polish National Catholic Church;
- Rt. Rev. G. M. Williams, Episcopal Bishop of Marquette;
- Rt. Rev. Reginald Weller,
- Rt. Rev. Joseph M. Francis, Episcopal Bishop of Indianapolis,
- Rt. Rev. William E. McLaren, Episcopal Bishop of Chicago;
- Rt. Rev. Arthur L. Williams, Episcopal Bishop Coadjutor of Nebraska;
- St. John Kochurov, Russian Orthodox protomartyr of the Bolshevik Revolution;
- St. Sebastian (Dabovich)
- St. Bishop Tikhon (Bellavin) of Alaska and the Aleutian Islands.
Autor: Seferaliqkaj, Licence: CC BY-SA 4.0
Tento obrázek zobrazuje kulturní památku Srbska s identifikačním číslem
Autor: Υπουργείο Εξωτερικών, Licence: CC BY-SA 2.0
O Υπουργός Εξωτερικών κ. Ν. Κοτζιάς στο δείπνο που παρέθεσε προς τιμήν των Προκαθημένων, ενόψει της Αγίας και Μεγάλης Συνόδου της Ορθόδοξης Εκκλησίας Κρήτη, 16.06.2016
Πηγή: ΑΠΕ-ΜΠΕLiturgy of Saint James. Russian Orthodox Church in Dusseldorf. The Gifts (Bread and Wine) prepared during the Liturgy of Preparation before the beginning of the Divine Liturgy.
John the Baptist. Icon from Macedonia
Autor: Ismoon (talk) 21:18, 9 June 2013 (UTC), Licence: CC BY-SA 4.0
Last Judgement. Santa Maria Assunta. Torcello
Autor: Kotoviski photograph by Henryk Kotowski, Licence: CC BY-SA 3.0
Greek-orthodox baptism.
Autor: Klearchos Kapoutsis from Santorini, Greece, Licence: CC BY 2.0
St. George church at Orthodox Patriarchate of Constantinople
Autor: No machine-readable author provided. Gastroscan assumed (based on copyright claims)., Licence: CC BY-SA 3.0
Crucession in the village of Gora. Russian Orthodox Old-Rite Church. Davidovo-Gora-Yelizarovo-Lyakhovo (Guslitsa) Orekhovo-Zuevo district Moscow reg.
Autor: original by Goran tek-en
derivative by B. Jankuloski, Licence: CC BY-SA 4.0
A world map of the canonical territories of the autocephalous and autonomous Eastern Orthodox jurisdictions. Where a certain territory is disputed (either between two different churches or one church claims it as its territory while others consider it part of the diaspora), the territory is in the two colours and is indicated in the "Territorial disputes" section of the legend. Compared to the previous version, this map shows the Macedonian Orthodox Church as autocephalous, since it gained that status in 2022.
The Ecumenical Patriarchate of Constantinople also claims all territories not belonging to any other autocephalous or autonomous jurisdictions - in other words, the grey ("Unknown") areas on this map. However, other jurisdictions dispute this claim. Thus, those territories are left simply grey.
Autor: Zde, Licence: CC BY-SA 4.0
Řecká pravoslavná svatba v Tripodes (Vivlos, Biblos) na Naxu.
Radzivill chronicle. Olga of Kiev visits Konstantinopol in 955. Крещение княгини Ольги в Царьграде : «Иде Олга во Грекы, и прииде ко Царюгороду». Стр. 31 обр.
Victims of the Great Fire of Smyrna (Izmir), September 1922.
John of Damascus, icon from Damascus (Syria), 19th c., attributed to Iconographer Ne'meh Naser Homsi.
Autor: Roland Unger, Licence: CC BY-SA 3.0
Façade of the Greek orthodox cathedral of Evangelismos, Alexandria, Egypt