Wenckheimové
Wenckheimové | |
---|---|
![]() | |
Země | ![]() ![]() |
Tituly |
|
Zakladatel | Albrecht Wenck |
Rok založení | 1559 |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Wenckheimové (také Wenkheimové) jsou šlechtický rod původem z Německa, od 18. století usazený v Uhrách. Získali titul barona (1776) a hraběte (1802). Před rozpadem Rakouska-Uherska vlastnili rozsáhlý majetek v různých částech Uherského království (dnes v Maďarsku, Rumunsku, na Ukrajině a Slovensku). Nejvýznamnějším členem rodu byl baron Béla Wenckheim (1811–1879), uherský ministr vnitra (1867–1869) a krátce uherský ministerský předseda (1875). Na svých panstvích nechali postavit několik honosných sídel (Szabadkígyós), budapešťský palác Wenckheimů je dnes sídlem Městské knihovny.
Dějiny rodu
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/14/Wenckheim_Palace%2C_Budapest.jpg/170px-Wenckheim_Palace%2C_Budapest.jpg)
Rodina má původ v Německu a již v 16. století zastávali předkové úřady v církevní správě. Původně užívali jméno Wenck, v roce 1559 obdrželi erbovní listinu a v roce 1603 získal Albrecht Wenck šlechtický titul s predikátem von Wenckheim. Potomci později přešli do služeb Habsburků a Josef August, dolnorakouský kancléř, začal v roce 1717 užívat příjmení Wenckheim. V roce 1730 se oženil s baronkou Marií Cecílií von Harruckern, dcerou rakouského šlechtice a uherského velkostatkáře Jana Jiřího Harruckerna, župana a majitele několika panství v župě Békés. Jejich synové Josef (1734–1803) a František Xaver (1736–1794) sloužili v císařské armádě, dosáhli generálských hodností a v roce 1776 obdrželi stav svobodných pánů pro rakouské země. František Xaver padl jako polní podmaršál ve francouzských revolučních válkách. Starší bratr Josef jako dědic matčiných statků v Uhrách získal v roce 1781 uherský indigenát a nakonec byl v roce 1802 povýšen na hraběte, v armádě dosáhl také hodnosti polního podmaršála.[1]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/67/Ka%C5%A1tie%C4%BE_Ve%C4%BEk%C3%A9_Lev%C3%A1re.jpg/220px-Ka%C5%A1tie%C4%BE_Ve%C4%BEk%C3%A9_Lev%C3%A1re.jpg)
Pokračovatelem Josefovy větve byl jeho nejstarší syn Josef Antonín (1780–1852), který proslul jako vynikajicí hospodář a mimo jiné vlastnil rozsáhlé statky v dnešní Ukrajině (Kiďoš (Kígyós). Zemřel bez potomstva a majetek přešel na dceru Kristiny (1849–1924), která se provdala za svého bratrance Bedřicha Wenckheima (1842–1912). Bedřich byl c. k. tajným radou, dědičným členem uherské Sněmovny magnátů a před zánikem monarchie zastával také čestnou hodnost nejvyššího číšníka Uherského království. Tito manželé vlastnili v různých částech Uherského království přes 50 000 hektarů půdy, pokračovateli rodu byli jejich synové Josef Karel (1877–1952), Ladislav Arnošt (1880–1956), právník, a Pavel Alexandr (1881–1945), který v mládí působil v diplomacii. Majetek rodu byl v roce 1945 zestástněn, potomci dnes žijí převážně v Rakousku.
Před rozpadem Rakousko-uherské monarchie vlastnili Wenckheimové v různých částech Uherského království přes 90 000 hektarů půdy, v roce 1910 pěti členům rodu patřilo dědičné místo v uherské Horní Sněmovně. Největší část majetku připadala na župu Békes, kde bylo vlastnictví rozděleno mezi několik podílníků. Hlavním sídlem zde byl zámek Szabadkígyös[2] Současná podoba zámku je výsledkem novogotické přestavby v 19. století. Hrabě Štěpán (István) Wenckheim (1858–1923), bratranec výše zmíněného Bedřicha, získal sňatkem velkostatek Veľké Leváre na Slovensku, kde se trvale usadil.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d5/Wenckheim_Bela.jpg/170px-Wenckheim_Bela.jpg)
Větev Františka Xavera pokračovala jediným synem Josefem (1778–1838), který vlastnil statky v župě Arad v Sedmihradsku, zde také zastával funkci vrchního župana a proslul jako průkopník v chovu koní. V další generaci vynikl syn Béla (německy Adalbert, v české literatuře označovaný jako Vojtěch; 1811–1879).[3] Od mládí se uplatňoval ve veřejném životě jako poslanec uherského zemského sněmu, poté byl nejvyšším hofmistrem palatina arcivévody Štěpána, po rakousko-uherském vyrovnání zastával funkci uherského ministra vnitra (1867–1867) a nakonec byl krátce uherským ministerským předsedou (1875).[4] Jeho mladší bratr Ladislav (László, 1814–1879) byl také aktivní v politice, věnoval se ale především chovu koní.
Odkazy
Reference
- ↑ SCHMIDT-BRENTANO, Antonio: Kaiserliche und k. k. Generale (1618–1815); Vídeň, 2006; s. 109–110 dostupné online
- ↑ Historie zámku Szabadkígyös dostupné online
- ↑ Československé dějiny v datech; Praha, 1987; s.
- ↑ Ottův slovník naučný, díl XXVII. Praha: J. Otto, 1908. 904 s. Dostupné online. Kapitola Wenckheim, s. 183.
Literatura
- KOBLASA, Pavel: Uherská šlechta v nových časech; České Budějovice, 2013; 127 s. ISBN 978-80-254-9315-1
- Gothaisches Genealogisches Taschenbuch der gräflichen Häuser, Gotha, 1922; s. 1051–1054 (heslo Wenckheim) dostupné online
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Wenckheimové na Wikimedia Commons
- Rodokmen Wenckheimů na stránkách genealogy.euweb.cz (Miroslav Marek)
Média použitá na této stránce
![↑](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0d/FIAV_100000.svg/23px-FIAV_100000.svg.png)
![↑](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/18/FIAV_000100.svg/23px-FIAV_000100.svg.png)
![↑](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/32/FIAV_110000.svg/23px-FIAV_110000.svg.png)
![↑](https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/0d/FIAV_100000.svg/23px-FIAV_100000.svg.png)
House colours of the House of Habsburg
Autor: Dragovit (of the collage), Licence: CC BY-SA 4.0
Both national flags of Austro-Hungary, the collage of flags of the Cisleithania (Habsburg Monarchy) and the Transleithania (Kingdom of Hungary)
Autor: József Rozsnyai, Licence: CC BY-SA 3.0
Wenckheim Palace, Budapest